אמציה פורת
כצורתו, כתקנו וכיופיו: המתרגם והעברית הנורמטיבית
(גרסה שלישית)

1
בימינו, בשלהי המאה העשרים ובראשית המאה העשרים ואחת, בתקופה של הרהורים אחר מעמדן של נורמות בכלל, כשנדמה שהנורמה האחת היא ההתכחשות לכל נורמה, בימינו אלה דווקא, ושלא כמסתבר לכאורה, מורגשת מידה של התחזקות בכבודה וביקרהּ וביוּקרתה של הכתיבה העברית הנורמטיבית. אולי מתקיימים בנו דבריו של יורם ברונובסקי ז"ל, שאמר פעם אחת בשנות השמונים של המאה שעברה, שלכשיהיו כותבי העברית הנורמטיבית ל-underdogs, כלשונו, כשיהיו הם המושמצים והנרדפים, תעלה קרנם דווקא. וכדאי שנזכור ונזכיר לעצמנו שמלחמות היהודים בענייני העברית הנורמטיבית היו בדרך כלל בין כותבים, מתרגמים, מבקרים ובלשנים; בעם עצמו, בציבור הקוראים בכללו, יש לא מעט מוקירים ומכבדים ואוהבים את לשונן של היצירות הכתובות בעברית נורמטיבית, כמו שהודה בתמיהה אפילו הפרופ' חיים רבין ז"ל, בלשן דגול, שלא היה חשוד על אהדה יתרה לדרך שלנו. אנחנו כותבי העברית הנורמטיבית נתקלים מפעם לפעם באיזו עקיצה לדרכנו, ואפילו השתלחות בה, ומבין השיטין ניכר כאן גם החשש שהדרך הזאת מהלכת על חוגים מסוימים בבלשנות ובכתיבה העברית. לעומתם יש גם אנשים כמו הפרופ' מ"צ קדרי, שאמר בראיון לעיתון (על ספרו "עגנון רב סַגנון", ידיעות אחרונות, 29 במאי 1981): "כשמגיעים לעריכה, אני כעורך מרגיש חובה לפעול בניגוד לעמדתי כבלשן." הדברים אמורים באותו ניגוד שיכול להיות בין הבלשנות המתארת את המצוי, את המציאות הלשונית ככל שהיא נראית לעינו האובייקטיבית של החוקר המתאר, ובין אמנות הלשון הנזקקת בעיקר לרצוי, לעשייה הלשונית כמו שראוי לה להיות בעיניו של העורך - לכשתרצו, בעיניו של איש הניסוח המוקפד, המנסח את דבריו בדרך כלל על פי עקרונות נורמטיביים. מתברר שלא כל בלשן או כותב מסוגל ליישב בנפשו בתבונה ובמידת האחריות הראויה את הניגודים בין שתי הרשויות האלה; בחוגי הבלשנות המתארת, האמורה להיות בעלת גישה אובייקטיבית, יש גם חוקרים בעלי יומרות נורמטיביות דווקא, שלא תתקרר דעתם עד שיעשו את המצוי לנורמה חדשה, ונראֶה להם שכל מי שנאחז בנורמה הקלסית ומטפח אותה עומד למכשול על דרך הקִדמה כביכול. אנחנו נוסיף כמובן לעשות את שלנו. 
מהי אותה כתיבה עברית נורמטיבית – "הנורמה" כמו שהיא מכונה בקיצור בז'רגון המקובל? לצורך ענייננו שלנו נגדיר אותה כך: 
הכתיבה העברית הנורמטיבית היא כתיבה עברית בעברית בת זמנו של הכותב, שחוקיה וכלליה ומנהגיה לא מפֵרים ולא סותרים ולא מבטלים את חוקיה וכלליה ומנהגיה של עברית המופת לדורותיה, וקודם כול של לשון מקרא ולשון חכמים. 
עד כאן. שימו לב שההגדרה אמורה על דרך השלילה: אין היא אומרת מה הכתיבה העברית הנורמטיבית עושה, אלא היא אומרת מה היא לא עושה; כלומר אין פירוש הדבר שהיא עושה לפי כל הכללים והחוקים והמנהגים של לשון מקרא, למשל - הלוא נאמר בהגדרה שזו עברית בת זמנו של הכותב, ובימינו לא נשתמש בווי"ו ההיפוך, למשל, ולא נכתוב "וַיאמֶר", למשל, אלא נכתוב "אמר", שהיא מצויה גם בלשון מקרא, והיא הצורה הנוהגת בלשון חכמים, והיא הצורה שהיא בת זמנו של הכותב בימינו; והצורה הזאת לא מפֵרה ולא סותרת ולא מבטלת את החוקים והכללים והמנהגים של לשון מקרא ולשון חכמים, שהרי היא מצויה בהם. גם פועַל שהתחדש בימינו עשוי ומוּטה במתכונת הפעלים המצויים בלשונות המופת של העברית, וכל שינוי מן המתכונת הזאת חייב באישורה של האקדמיה ללשון העברית כדי להיחָשב לנורמטיבי. אין פירוש הדבר שבשום פנים לא נכתוב היום בווי"ו ההיפוך - לעולם יכולה להתבקש צורה כזאת דווקא במקום מסוים, כגון מה שנכתב בעמוד הפתיחה (עמ' 9) של תרגום הספר "חסד אלוהים" מאת ברנרד מלמוד (הוצאת עם עובד 1984): 
ומלחמה תֶרמית-גרעינית הייתה בין דְזַ'נְקים ובין דְרוּזְ'קים, וַישמידו עַם את אחיו, וגם את כל יושבי הארץ הכריתו באפּם ובשיגעונם. ואחרי ככלות הכול דיבר ה' מן היקוד הנִבעֶה בפקעת הענן השחור, דיבר אל קַלְוִין כהן הפָּלֵיאוֹלוֹג, אשר בדרך נס ניצל רק הוא לבדו מכל בני האדם, והוא יושב בספינה רעועה של אוקיינוגרפים, בעלת מפרשים, והמים מגבּיעים ומשתפעים לכאן ולכאן, וַידבר ה' אליו לאמור: 
"אל תשַווה עלי פנים נראוֹת, מר כהן, כי אין לי דמות הגוף, אבל שווה אותי לנגדך אם אתה יכול. צר לי לומר שטעות של מה בכך היא שבגללה ניצלת מן החורבן. ואף על פי שטעותי שלי היא, אינה טעות קשה; טעות קשה הייתה פורעת סדרי עולם. כך עלה העולם במחשבה להיבָּראוֹת, [...]"  
סוף העולם הוא עניין רציני לכל הדעות, ואף על פי כן יש כאן מעין מתח מבדח בין מציאוּת מודרנית שמשתמעת ממילים כגון "תֶרמית-גרעינית", "פָּלֵיאוֹלוֹג", "אוקיינוגרפים", ומשמותיהם של שני העמים, ומ"שעטנז" השם קַלוִין כהן, ומן הפּנייה "מר כהן" - בין כל אלה ובין הנעימה המקראית, כביכול, שהתבקשה לו למתרגם, על פי נעימת המקור, לתיאור אפּוֹקָליפּסה, שמטבעהּ היא כאילו "עתידנית" דווקא, היפוכה של הארכאיוּת לכאורה, אלא שהיא סוגרת מעגל עם המבול הראשון. עוד הרפָּיה קלה מן הרצינות המקראית, כביכול, מחוללים הסממנים החז"ליים והביניימים, כביכול, בלשונם של אלוהים וכהן כאן ובהמשך השיח הזה, הנמשך עוד על שני עמודים בספר. זה נראָה לו למתרגם מתיישב עם העצבות, האירוניה, ההומור, והניגון של כמין תשתית יהודית-יידישאית המחלחלים כאן – ובעצם גם בלשון סיפוריו של ברנרד מלמוד בכלל. על כל פנים ברור שהיום לא נשתמש בווי"ו ההיפוך אלא לצורך מסוים בלבד. כללו של דבר, בעלי העברית הנורמטיבית – או בקיצור בעלי הנורמה – מקפידים ומשתדלים שלא לשנות ממערכת החוקים והכללים והמנהגים, כלומר מן הנורמה, של לשונות המופת הקדומות של העברית. 
את הדברים הכלליים האלה אני מבקש להדגים בפירוט ובהרחבה על פי פסוק אחד מתוך תרגומי שלי לספר "רד, משה - וסיפורים אחרים" (Go Down, Moses and Other Stories), מאת ויליאם פוֹקנר (Faulkner). הספר הזה הוא כמין רומן בסיפורים, שהם בעצם פרקים בקורותיה של משפחה אחת ונחלת קרקע אחת. הפסוק שיידוֹן כאן לקוח מן הסיפור "הדוב" (The Bear) שבספר הזה, סיפור שכבר תרגמתי אותו לפנים בפני עצמו (הוצאת דביר 1973), וחידשתי את תרגומו למהדורת הספר השלם (הוצאת עם עובד 2002), ואגב החידוש הזה התחוורו לי עוד דברים, גם בכתוב עצמו וגם בהבנה שאני מבין את עשייתי שלי בתרגומו, וזה, בעיקר, מה שהניע אותי להתקין את הגרסה השלישית הזאת. על ידי הדיון בפסוק הזה אני מבקש לאפשר הצצה בעולמו ובלבטיו של מתרגם בעל עברית נורמטיבית. אקדים כמה דברי הסבר לפסוק  הזה.   
הדמות הראשית בסיפור "הדוב" הוא הנער אייזק, ומסופר בו בין שאר דברים מעשה באחד מדודיו, זקן תמהוני חביב בעל נשמה ילדותית במקצת, יוּבֶּרט שמו, שהיה לפנים בעל אחוזה ואדון לעבדים כושים. לאחר מלחמת האזרחים בארצות הברית התרושש, עבדיו המשוחררים עזבו אותו, ולא נשאר אתו אלא כושי זקן אחד, "ישיש ושוחר מדנים". מנחלתו לא נשאר לו עכשיו אלא בית האחוזה הגדול, ולצורך מחייתו הוא אנוס למכור את כל כליו ורהיטיו של הבית עד שכמעט התרוקן הבית. כל המעשה בדוד הזקן הזה, שהוא בעצם מעשה עצוב, שרויה עליו בסיפור של פוקנר רוח של הומור ועליצות משונה. והנה קרה יום אחד משהו לבית הזה. נעיין תחילה בפסוק האנגלי המספר מה קרה לו לבית. 
And, his father and Uncle Buddy both gone now, one day without reason or any warning the almost completely empty house in which his uncle Hubert and Tennie‘s ancient and quarrelsome great-grandfather (who claimed to have seen Lafayette and McCaslin said in another ten years would be remembering God) lived, cooked and slept in one single room, burst into peaceful conflagration, […]
תחילה נתרגם את הפסוק הזה כצורתו, כלומר מילה במילה לפי סדר המילים והמבנה שבמקור האנגלי ברוב חלקיו. לפסוק הזה נקרא נוסח א:
נוסח א
ו, שלו אב ודוד בַּדי שניהם נפטרו בינָתיים, אחד יום בלי סיבה או כל התרעה הכמעט לגמרי ריק בית שבו שלו דוד יוּבֶּרט ושל טֶני ישיש ושוחר מדנים סבא רבא (שהיה אומר שראה את לאפאייט ומֶקֶסלין אמר שבעוד עשר שנים יהיו לו זיכרונות על אלוהים) גרו, בישלו, וישנו באחד יחיד חדר, פרץ בדלקה שלֵווה, [...]
הברייה המשונה הזאת הייתה פסוק יפה באנגלית. האנגלית שפה יפה היא לכל הדעות - במה דברים אמורים, בזמן שהיא כתובה משמאל לימין. אבל כשכותבים אותה מימין לשמאל, ויש כתבנים לא מעט אצלנו שהעברית שלהם דומה למין אנגלית מימין לשמאל, כשכותבים אותה כך כולה תמוהה ומשונה, כמו בנוסח א זה שלנו. מה נעשה אפוא כדי להכניע את הברייה המשונה הזאת ולהוליכה בשביליה של העברית? 
קודם כול נחשוב עברית ונאמר עברית את הדברים המיתרגמים לנו כמו מאליהם, ממילא וכמעט שלא מדעת, ברובד הפשוט ביותר. "שלו אב" יהיה אפוא ממילא אביו; "אחד יום" – יום אחד; "הכמעט לגמרי ריק בית" – הבית הריק כמעט לגמרי; "שלו דוד יוּבֶּרט" – דודו יוּבֶּרט; "ושל טֶני ישיש ושוחר מדנים סבא רבא" – וסבא רבא הישיש ושוחר המדנים של טֶני; "באחד יחיד חדר" יהיה בחדר אחד ויחיד. הווי"ו שבראשית הפסוק ברור שאין להניחה ככה בפני עצמה כדרך שהמילה האנגלית And עומדת, ויש לצרפה ולומר ויום אחד. לפסוק שקיבלנו ככה נקרא נוסח ב: 
נוסח ב 
ויום אחד, אביו ודוד בַדי שניהם נפטרו בינתיים, בלי סיבה או כל התרעה הבית הריק כמעט לגמרי שבו דודו יוּבֶּרט וסבא רבא הישיש ושוחר המדנים של טֶני (שהיה אומר שראה את לאפאייט ומֶקֶסלין אמר שבעוד עשר שנים יהיו לו זיכרונות על אלוהים) גרו, בישלו וישנו בחדר אחד ויחיד, פרץ בדלקה שלֵווה, [...]
אפשר לומר שאין לעשות כאן כלום עוד. התרגום תרגום, ואולי אפשר להניחו כך ככתבו וכלשונו. ואף על פי כן אני מבקש להוציא אתכם אתי עכשיו לטיול בדרכיה של העברית הנורמטיבית, שהן גדורות לי כאמור בדרכיהן של לשונות המופת של העברית – טיול נינוח, כמו מתוך התעכבויות לצפייה ולהסברים. לאחר כל אלה נשוב אל הפסוק שלנו ונראה אם אפשר לעשות בו עוד.
		2
מה פירוש דרכו של מתרגם הגדורה לו בתוך דרכה של העברית הנורמטיבית? דבר אחד בוודאי מלמדת אותנו אוּמנות העריכה והתרגום: כשהדברים אמורים בניסוח ובסגנוּן ובתרגום, אין טעם לומר דברים סתם, אלא יש להביא דוגמאות ועוד דוגמאות – לכשתרצו כל עבודתו של מתרגם אינה אלא עיסוק בדוגמאות של ממש, דוגמה אחר דוגמה, ואף על פי שאפשר להעמיד עליהן תורה וללמוד מהן לקחים, מכל מקום אם אין דוגמאות אין תורה ואין לקחים. בעניינים האלה אין כל טעם בעצה שאין עמה הצעה. 
אם כן מה פירוש דרך גדורה בתוך דרכה של העברית הנורמטיבית? כשאנחנו קוראים באנגלית the economic development, ואנחנו חושבים את תוכן הכתוב הזה עברית, מיד הדברים מיתרגמים לנו החושבים עברית ממילא וכמעט שלא מדעת, ומתקבל הצירוף ההתפתחות הכלכלית, או טוב מזה לפעמים, התפתחות הכלכלה. לא ייתכן שיתקבל התרגום "הכלכלית התפתחות" לפי סדר הדברים באנגלית, שהרי לעברית חוקים משלה, ובצירופים פשוטים כל כך נהיר לחלוטין מה פירוש דרכה של העברית, ומה היא הנורמה.  
הדברים מסתבכים מעט כשאני אומר בעברית "נסיעתה בשבוע שעבר של [שרת החוץ של ארצות הברית] קוֹנדוֹליסה רייס" – הפסול בצירוף הזה הוא שיש לומר נסיעתה של קונדוליסה רייס בשבוע שעבר, ובין מילת נסיעתה ובין מילת של אין מכניסים בעברית אלא את התארים של השם נסיעתה, כגון נסיעתה הנעימה או נסיעתה המייגעת של רייס בשבוע שעבר - בכגון זה אין מכניסים תיאור פעולה לפני מילת של. ואף על פי כן הצירוף "נסיעתה בשבוע שעבר של רייס" לקוח, הוא או דומה לו, מעיתון עברי בימינו. אני יכול לגלות שבנוסח הקודם של הדברים האלה היה הנוסע [שר החוץ] כּריסטוֹפֶר, ובנוסח שלפניו היה הנוסע קיסינג'ר, ללמדנו שדור הולך ודור בא והעברית הטובה לעולם עומדת. חבל שעלינו לומר שגם הטעות בעינה עומדת אצל כותבים לא מעטים. אבל אם נאמר שהדברים ידועים, ועל כל פנים ראוי שיהיו ידועים, עדיין הצירוף נסיעתה של קונדוליסה רייס בשבוע שעבר הוא בגדר החשיבה העברית הפשוטה לפי כלליה הפשוטים של הלשון, ועדיין ברור כלפי מה אנו אומרים דרכה של העברית. 
יותר מזה הדברים מסתבכים בפסוק כגון "על שלושה דברים העולם עמד" או "על שלושה דברים העולם יעמוד". אנחנו הכותבים כתיבה נורמטיבית גורסים שבפרוזה עברית טובה סדר המילים בפסוקים האלה הוא על שלושה דברים עמד העולם ועל שלושה דברים יעמוד העולם; פסוק שפותח במַשלים, בהשלמה, כגון בדבר האמור על הפועַל (תואר הפועל או מושא), כגון על שלושה דברים כאן, אם הפועל-הנשוא זמנו עבר או עתיד מקדימים אותו לַשם-הנושא, אבל בזמן הוֹוה אפשר גם להקדים את השם-הנושא ולומר על שלושה דברים העולם עומד. וכך הפסוק אתמול הלך ראובן לבית הספר, בזמן עבר, ובהוֹוה אפשר גם לומר היום ראובן הולך לבית הספר. 
אבל הכלל הזה כלל יסוד הוא בלבד ויש לו סייגים, כגון כשהדברים אמורים בהדגשה. בדיאלוג בספר אנגלי, למשל, כשמבקשים להדגיש מילה בפי אומרה, יש שכותבים אותה באותיות מוּטות, שקוראים italics, כגון בפסוק I am not mocking you. מתרגם עברי יכול, כמובן, גם הוא לומר "אני לא לועג לך", בהדגשת מילת לך על ידי הבלטתה בדפוס, אבל יש לו עוד דרך: הוא יכול לומר לא לך אני לועג, ועל ידי השינוי מסדר המילים היסודי מילת לך מוטעמת ממילא. בדבריו הידועים של המשורר האנגלי ג'ון דון Never send to ask for whom the bell tolls, it tolls for thee, מילת thee היא המוטעמת באוזנינו הטעמה טבעית בלי כל הדגשה חיצונית של שינוי הכתב. גם הטעמה טבעית כזאת יכולה להתקבל בעברית על ידי שינוי הסדר: אל תשלח לשאול למי הפעמון מצלצל, לך הוא מצלצל. או אם נתרגם זאת בזמן עבר: אל תשלח לשאול למי צלצל הפעמון, לך צלצל. בגלל היפוך הסדר מילת לך נשמעת מוטעמת מאליה. 
לפנים בישראל, כשהיה הפסוק העברי בלשון הפרוזה עשוי בתבנית ברורה, היה כל שינוי מסדר המילים משמיע הטעמה ממילא. מצאנו במסכת ברכות (דף לב ע"א): עכשיו יאמרו אומות העולם – לאחר עכשיו (המשלים, תיאור הזמן) מילת יאמרו (הפועל הנשוא, שזמנו עתיד) קודמת לאומות העולם (השם הנושא). אבל באותו עמוד עצמו אנו מוצאים ועכשיו ישראל חטאו – והלוא היה להם לומר ועכשיו חטאו ישראל (כי הפועל-הנשוא זמנו עבר)? אלא בואו נעיין בכל העניין שם: 
'וידבר ה' אל משה לך רד' (שמות לב, ז) – מאי [מה משמיענו] 'לך רד'? אמר ר' אלעזר, אמר לו הקב"ה למשה, משה, רד מגדולתך! כלום [=הרי לא] נתתי לך גדולה אלא בשביל ישראל, ועכשיו ישראל חטאו, אתה למה לי? 
כביכול אנו שומעים את הקב"ה מטעים את מילת חטאו - ועכשיו ישראל חטאו, אתה למה לי? והשינוי הזה של סדר נושא ונשוא לאחר המשלים הוא הדרך להטעים, וגם מילת אתה מוטעמת ממילא (וראו בנדויד, סדר נושא ונשוא, בביבליוגרפיה הקצרה שבסוף הדברים – וכן כל "ראו" להלן, משמע בביבליוגרפיה). 
ועוד כדאי לדעת שבפרוזה כתובה בעברית נורמטיבית זה סדר הנושא והנשוא גם במשפטים הפותחים במילות אשר, ש-, כאשר, כש-, ובזמן עבר ובזמן עתיד כותבים העץ שקיננו בו הציפורים, העץ שיקננו בו הציפורים, זה היה מצב העץ כשקיננו בו הציפורים, ובזמן הוֹוה אפשר גם לכתוב העץ שהציפורים מקננות בו. כלומר בעבר ובעתיד הפועל הוא שנסמך לשֶ- (או אשר), ובהוֹוה יכול גם השם להיסמך אליה. וכל שינוי מן הסדר הזה נעשה לצורך הטעמה, או כשהדברים אמורים במשפט תוכן. 
לענייננו המצומצם שלנו, העורכים והמתרגמים, וממילא גם שאר כותבים ומנסחים, נגדיר את משפט התוכן השייך לענייננו שלנו על פי סימניו החיצוניים, להקל את זיהויו בכתיבה, ונאמר שמשפט תוכן הוא משפט בעל משמעות שפותח במילת ש- שאפשר להמירה במילת כי ונשמרת בו אותה משמעות; ושתי המילים האלה, כשהן ניתנות להתחלף זו בזו, לעולם הן באות לאחר מילה או צירוף שיכולים לקדוֹם לשתי המילים האלה גם בכל משפט אחר שפותח בהן, ולהעמיד ככה משפט בעל משמעות. אַל ייאוש – מיד נבהיר זאת בדוגמאות: המשפט העץ שקיננו בו ציפורים, הוא משפט בעל משמעות, אבל אי אפשר להמיר את ש-  בכי ולומר "העץ כי קיננו בו ציפורים" – זה משפט חסר משמעות, או אולי במקרה בעל משמעות אחרת; וגם אי אפשר להקדים את העץ לכל משפט שפותח בש- (או בכי) ולומר "העץ שהארץ הייתה תוהו ובוהו" (או "העץ כי הארץ הייתה תוהו ובוהו") –  גם זה משפט חסר משמעות. לכן משפט שבא לאחר המילה עץ אינו משפט תוכן. אבל לאחר מילה כגון ידע, לעולם תהיה משמעות למשפט: ידע שהארץ הייתה תוהו ובוהו, ידע כי הארץ הייתה תוהו ובוהו, ידע שנשיא מצרים יבקר בישראל, ידע כי נשיא מצרים לא יבקר בישראל, ידע שיש חייזרים בעולם, ידע כי אין חייזרים בעולם, וכן כל מילה או צירוף שאת שֶ-  הבאה אחריהם אפשר להמיר בכי, כגון נראה ש (או כי), אמר ש(כי), שמע ש(כי), ברור ש(כי), אין ספק ש(כי), לא יאומן [ייאמן] ש(כי), ייתכן ש(כי), לא ייתכן ש(כי), כשנותנים את הדעת ש(כי), הידיעה ש(כי), הסברה ש(כי) המסקנה ש(כי), אף ש (כי), אף על פי ש (גם כאן אף כי, או אם כי) – כל אלה ודומיהם יכולים לקדוֹם לכל משפט שפותח בש- שמומרת בכי, ולעולם תהיה משמעות למשפט. ובמשפטי תוכן כאלה הנושא והנשוא הבאים לאחר ש- או כי אינם סדורים על פי כלל, ואפשר לומר גם ידע שקיננו בו ציפורים וגם ידע שציפורים קיננו בו; גם ייתכן שהייתה הארץ תוהו ובוהו, וגם ייתכן שהארץ הייתה תוהו ובוהו - אולי מפני שמשפט כזה הוא כמין מובאה שאין משנים ממנה, כאילו המשפט ציפורים קיננו בו והמשפט הארץ הייתה תוהו ובוהו קדמו למשפט ידע שציפורים קיננו בו, ולמשפט ייתכן שהארץ הייתה תוהו ובוהו, וכאילו הם נמסרים כלשונם בלי שינוי בסדר הנושא והנשוא, וכאילו ש או כי אינן אלא מעין נקודתיים (וראו ברוך, סדר נושא ונשוא). ממילא יכול הכותב לעשות כך או כך, כרצוי וכנוח לו לעניינו ולאוזנו. אולי כדאי להזכיר כאן עוד שמילת משֶ- שאינה באה להורות ערך יתרון (כלומר שאינה בצירוף כגון יותר משֶ-, רבים מִשֶ-), לעולם מקומה לפני פועל (משנכנס, משילדה) ומילת לכשֶ- לעולם מקומה לפני פועל בעתיד (לכשירחיב).  
ודברים אחדים בעניין מקומה של מילת בו (מה שקרוי הכינוי המוסב; ראו פרץ, הכינוי המוסב) בדוגמאות העץ והציפורים כאן. מקומה הראשון הוא קודם כול לאחר הפועל-הנשוא, כגון העץ שקיננו בו ציפורים, ידע שציפורים קיננו בו – קודם כול, משמע לפני כל שיקול אחר, שכּן מן המקום והסדר הזה סרים ומשנים כנדרש לצורך כלשהו, כגון לשם הדגשה, או מטעמי נוחות ריתמית, או כדי למנוע כפל משמעות, כמו במשפט האיש שבו נתקל – כך ברור מי נתקל במי יותר מבנוסח האיש שנתקל בו – מי נתקל במי? ובנמל התעופה הקבילה את פניו אישה שלא ראה אותה עד כה – כאן אפשר לשמור את הסדר ולומר את מילת אותה לאחר הפועל, כי ברור שהכוונה היא לומר שהוא לא ראה אותה; אבל אם נמיר את האישה באיש ונאמר "ובנמל התעופה הקביל את פניו אדם שלא ראה אותו עד כה" – מי לא ראה את מי עד כה? לכן מוטב לומר כאן ובנמל התעופה הקביל את פניו אדם שאותו לא ראה עד כה (וראו בנדויד, שיני"ם תותבות). גם מילת שָם בתפקיד כינוי מוסב מקומה הראשון בלשון הפרוזה יהיה אפוא לאחר הפועל, כמו מילת בו. בלשון הנבואה השירית שבמקרא יש פסוקי זיקה בלי אשר או ש-, כגון בארץ לא עבר בה איש ולא ישב אדם שם (ירמיהו ב, ו) – ולא "אשר לא עבר בה" או "שלא עבר בה"; אבל גם בלשון השירה המקראית אין אשר או ש- מושמטות לפני הכינוי המוסב, ואין בה צורה כגון "בארץ בה לא עבר איש" – זו צורה מן הלשון המאוחרת. בלשון פרוזה כהלכתה, לעומת זה, מוטב שלא להשמיט את ש-, ומוטב לומר בארץ שלא [או אשר לא] עבר בה איש ולא ישב שם [או בה] אדם, וזה מתיישב גם עם מנהגה של הלשון הטבעית בפינו היום, שבזה היא מכוונת לדרך הקלסיקה הלשונית שלנו; כדאי אפוא שלא לכתוב היום בפרוזה "הנושאים בהם דנו", אלא, כמו בדיבור, הנושאים שדנו בהם, לפי הסדר הראשון, או, בשינוי מן הסדר הזה, הנושאים שבהם דנו – הצד השווה שבזה ובזה שהם כתובים בש-. 
בשירתו כתב ביאליק: אם יש את נפשך לדעת את המעיין ממנו שאבו אחיך וכו', אבל בפרוזה לא השמיט את ש-, והדעת נותנת שבפרוזה היה כותב כאן [...] את המעיין ששאבו ממנו אחיך. את הפסוק "ערים בהן יֶעְשַן במסתר נרנו הישן" (על פי שורות הפתיחה של "המתמיד" מאת ביאליק) נוכל אפוא לתרגם ללשון פרוזה, לפי סדר המילים הנורמטיבי הראשון, ולומר ערים שנרנו הישן עָשֵן בהן במסתר – הצורה הארכאית יֶעְשַן משמיעה לנו את צורת ההוֹוה בפרוזה, ולכן יכול הסדר להיות שֶ – שֵם – פועַל - כינוי מוסב - תיאור פעולה (תיאור אופן); והשורה של טשרניחובסקי ארץ בה יתקיים כל אשר איש קיווה, תיאמר בפרוזה: ארץ שכל מה שאדם מקווה מתקיים בה – גם כאן (אם נבין יתקיים וקיווה במשמע מתקיים ומקווה) הסדר יכול להיות שֶ – שֵם –פועַל - כינוי מוסב; בתוך השם כל מה שאדם מקווה כלול עוד שֶ – שאדם מקווה (מה שהיה בשיר אשר איש קיווה), ובפרוזה הסדר בו הוא שֶ-שֵם- פועַל. אם נמיר את זמני הפעלים לזמן עבר נאמר ארץ שהתקיים בה כל מה שקיווה אדם – אחרי שֶ  הפעלים קודמים לשמות בזמן עבר. ארץ בה נולדנו, ארץ בה נחיה שבשיר הזֶמר הנודע, יהיה אפוא בפרוזה ארץ שנולדנו בה ונחיה בה. 

3
הסיפור "ורד לאמילי" (A Rose for Emily) מאת ויליאם פוקנר נפתח במקור כך: When Miss Emily Grierson died, our whole town went to her funeral. מן העיון בשני תרגומים לפסוק הזה, אחד של עודד פלד וזה לשונו: כשמיס אמילי גרירסון מתה, כל העיירה הלכה להלווייתה, ואחד של מנחם פרי וזה לשונו: כשמתה מיס אמילי גרירסון, הלכה כל עירנו ללוויה שלה – מן העיון בשני התרגומים האלה ניווכח מיד, על פי כל מה שאמרנו עד כה, שתרגומו של מנחם פרי לפסוק הזה הוא הנורמטיבי המובהק: מאחר שהפסוק פותח במילת כש-, הקדים פרי את הפועל-הנשוא מתה לשם-הנושא מיס אמילי גרירסון, ולאחר המשפט כשמתה מיס אמילי גרירסון, שהוא תיאור זמן (פסוקית זמן) בפסוק כולו, הקדים את הפועל-הנשוא הלכה לַשם-הנושא כל עירנו. ואם נזכור לרגע מאמר אחד שכותרתו הייתה "המתרגם הנורמלי והנורמטיבי", והיא באה להשמיענו כמדומה שיש גם מתרגמים נורמלים, נוכל לומר שבתרגום הפסוק הזה מנחם פרי הוא מתרגם לא נורמלי (ולא בגלל סדר המילים בלבד). וכשהדברים אמורים במעשה אמנות, אולי אין זה פגם דווקא. אולי כדאי לומר עוד שמתרגם או סופר או כל כותב יכול להוציא מתחת ידו משפט עברי משובח שכזה גם אם לא שמע מעודו את הכללים שראינו כאן; די לו באוזן טובה לשפה העברית. ובכל זאת מוטב, בייחוד בימינו, שלא להניח את הדברים בחביונם, להרגשה, לאמירת הלב וללחישתו, וכדאי להעלות אותם למדרגה של ידיעה מפורשת על ידי לימוד וחינוך. ראינו איך ידיעת הנורמה נתנה בידנו אמת מידה ברורה לראות מיד את ההבדלים בין שני התרגומים של הפסוק הזה, ולדעת איזהו המכוון אל הניגון של העברית הנורמטיבית.  
וכאן כדאי להעמיד דבר על דיוקו. יש טועים ומתבלבלים ורואים בכתיבה הנורמטיבית סגנון בתוך שאר סגנונות. אבל הנורמטיביות היא גישה והתנהגות לשונית ולא אפשרות סגנונית. יש כותבים שהסגנונות שלהם שונים זה מזה ומשקפים אישיוּיוֹת שונות זו מזו,  ואף על פי כן זה וזה כתיבתם נורמטיבית. אולי כאן המקום להעמיד על עוד עיווּת בתפיסת העברית הנורמטיבית, כאילו כל כולה מיוסדת על הטהרנות, על פּוּריזם צר וחונק; אם אין כאן סתם כסילות ובוּרות, יש כאן עלילת זדון שנוחה למי שהיא נוחה. לי עצמי, שהייתי מורה לעריכת המקור ועריכת התרגום, הכתיבה הנורמטיבית אינה רק כלי של אמנות, אלא היא גם עיקרון ואמת מידה של הוראה. שכן רק אמת המידה הברורה של העברית הנורמטיבית יש בכוחה לסלק את המבוכה והתהייה שתלמידינו שרויים בהן, ולהעמיד משנה סדורה שלמה ועקבית, שיש בכוחה לתת כלים טובים לעשייה ולביקורת הכרוכה בה, וחוקה שלמה של "עשה" ו"לא תעשה". 
אמנם בעשייה הלשונית אין "עשה" או "לא תעשה" טוטלי, גורף ומקיף; יש רק "עשה" או "לא תעשה" כאן. דבר יפה לכאן, אפשר שלא יהיה יפה למקום אחר. העברית הנורמטיבית יכולה גם יכולה אפוא להיות מארחת לכל יצירי הלשון של המציאות הלשונית הלא נורמטיבית כהיותה, והנורמה נותנת בידינו אפוא כלים לביקורת כל האפשרויות והסגנונות שבגבולותיה ושמחוצה לה, כלים שהשיטה יכולה לבקר בהם אפילו את עצמה, ולסור מדרכה שלה בשעת הצורך; שהרי שיחם של בני אדם ביצירה הספרותית, למשל, יכול להיות גם רב מִשְלבים, או טרוּף ומבולבל ומקוטע, וממילא גם לא נורמטיבי; אלא שהכותב בעל הנורמה, כשהוא נזקק ליצירי המציאות הלשונית הלא נורמטיבית, לעולם הוא יודע את אמת המידה הברורה שממנה הוא סר ימין ושמאל, והוא עושה כן מדעת ומבחירה, ולא מאי ידיעה. לכן גם כשהוא סר מן הדרך הוא עושה כן ככל הנדרש לו בלבד, מתוך ביקורת מתמדת וידיעת המעשה שלפניו, ונמצא שאמת המידה הזאת מנחה אותו גם בבחירה האמנותית-האסתטית. בתוך כתוב שכולו נורמטיבי, למשל, שמתי בפיו של נווד ניוּ יוֹרקי את המילים: "תביא לנו עשר סֶנְט," במשמע תן לי עשרה סנטים (י"י זינגר, בית קרנובסקי, עם עובד 1987, עמ' 309), ולא חששתי כלל שמא יחשדו בי שאני מבקש לעשות את "שתי שקל" לנורמה חדשה, הלוא עד כדי כך לא מגעת מידת התתרנוּת שבי. אילו היה "שתי שקל" הנורמה, מה הייתי יכול לשים בפיו של הנווד?   
הדברים מסתבכים עוד כשיש לנו עניין בפסוק שאין בו כל פסול דקדוקי או תחבירי, שכן כל מה שכשר על פי הדקדוק והתחביר כשר ממילא על פי דרכה של העברית, וממילא הוא נורמטיבי. אבל מאחר שבעל הנורמה מכבד את כלליה ומנהגיה של לשון המופת למן גילוייה הקדומים, ממילא כשהוא רואה צורך לבחור לו אופן, אפשרות, סגנון, הוא דולה לו מן הלשון הזאת כל מה שנראה יפה בעיניו לכתיבה העברית החדשה שבחדשות. נעיין בכמה דוגמאות. בפסוק "נתינת העין בכוס גורמת לנותן את העין שלו בכוס שהעולם דומה עליו כמישור." בפסוק הזה אין כל פסול דקדוקי או תחבירי, וממילא הוא נורמטיבי. ואף על פי כן כשאמרתי את הפסוק הזה בשיעור ראיתי חיוכים בכיתה. משמע שידוע מאמר חז"ל הנותן עינו בכוסו כל העולם דומה עליו כמישור, ומשמע שלאמירת פסוק שכזה כבר הציעה העברית דרך, ומי שיודע את הפסוק הזה כאמירתו וכנתינתו הראשונה, בעיניו הפסוק הראשון שאמרנו נראה מגושם ומבדח מעט. וכך גם הפסוק "הרדיפה אחר הכבוד גורמת לבריחת הכבוד מן הרודף", שהוא כמין פרפרזה "מודרנית" של הפסוק כל הרודף אחר הכבוד – הכבוד בורח ממנו. וכך גם הפסוק "הקנייה של עבד עברי היא כמו קנייה של אדון עצמי", שהוא כמין פרודיה על הפסוק הקונה עבד עברי כקונה אדון לעצמו. 
תאמרו: מה הרבותא? מה החוכמה? אתה לוקח פסוק מופת קדום ומעוות ומעקם אותו! הלוא איש לא יכתוב פסוקים משונים כאלה כשהפסוקים המקוריים מזומנים לו. אבל לאמתו של דבר כותבים גם כותבים פסוקים כאלה, והם לא רעים כלל. הנה פסוק מחיבור של סטודנט באוניברסיטה: בדיקת הדימויים שבשיר גורמת לבודק לתפוס את מקור האווירה המיוחדת שבו – זה פסוק שמצד התחביר והדקדוק אין בו דופי, וממילא הוא נורמטיבי. אבל נניח שלא נחה דעתו של הכותב כשיצא הפסוק הזה מתחת ידו, והוא החליט לבחור לו סגנון אחר, אפשרות אחרת, דרך אמירה אחרת, ולומר: מי שבודק את הדימויים שבשיר עומד על מקור האווירה המיוחדת שבו. זו אחת מדרכיה של העברית, שהיא משתמשת בפסוקים שלצורכי שלי אני קורא להם "פסוקי הנפש הפועלת" – "העושה", "מי שעושה", "כל העושה", "אדם שעושה", "כשאני עושה", "כשאתה עושה", "כשעושים", "כשאנחנו (או "כשאנו) עושים", כגון כשאנחנו בודקים את הדימויים שבשיר אנו עומדים על מקור האווירה המיוחדת שבו. או על דרך הבינוניים הסמויים סתם, כגון כשבודקים את הדימויים שבשיר עומדים על מקור האווירה המיוחדת שבו. ואפשר גם על דרך אתה (או אתם) בודק(ים) את הדימויים שבשיר ואתה (או אתם) עומד(ים) על מקור האווירה המיוחדת שבו. וכל הפסוקים האלה מעמידים פיגום מצוין להעמיד עליו תכנים חדשים שבחדשים, והם יפים לצרכיה של הכתיבה החדשה בימינו. 
כשאמרה משוררת עברית אחת בכעסה: מי שמוסר את הסופר לידיהם [של המבקרים האלה] כאילו מסר אישה ביד המרטש מיורקשיר – אולי נתנה ואולי לא נתנה את דעתה שהיא עושה על פי מאמר כגון כל המקיים נפש אחת כאילו קיים עולם מלא. ואף על פי כן שני הפסוקים האלה עשויים על פי הנוסחה (כל) העושה (או מי שעושה)... כאילו עשה.... ולא רק מפני שמי שמצוי בתרבות העברית מוחו כאילו נשטף במבנים עבריים; אדם כזה מסוגל גם לברוא אותם בעצמו ממילא ושלא מדעת. המבנה הזה כאילו קדם לגילויו במאמר הקדום ולגילויו במאמר של ימינו, ולכן הוא יכול לשמש גם בפי החכם הקדום וגם בפי המשוררת בת זמננו כאילו בלי קשר ביניהם. אבל מוטב שלא נסמוך רק על הנס הזה, ששני רחוקים כאלה יתבטאו בסגנון אחד, וכאן באים החינוך, הלימוד, המסירה מדור לדור להקפיץ לנו את הדרך ולהקנות לנו מהר יותר את מה שנתגלה לפני זמננו. צורת "הנפש הפועלת" הזאת גם מאפשרת לנו לעקוף את האוגד "זה" כשהוא לא נוח לנו; פסוק כגון To know and not to act is not to know לא נוח לתרגם אותו בעזרת "זה" ולומר "לדעת ולא לעשות זה לא לדעת", ומוטב לומר היודע ואינו עושה אינו יודע, או היודע ואינו עושה לא יָדע, ואם ניתן את דעתנו שזאת מימרה סינית, הרי לנו תרגום הולם בנוסח המאמר או הפתגם העברי. כדאי לנו לאמן את עצמנו למצוא את הנוסחאות  שבפסוקי הקלסיקה שלנו, שיהיו לנו פיגומים לבנות עליהם תכנים חדשים. 
נעיין עכשיו בפסוק הזה: מהפרצוף שלך רואים (או מהפרצוף שלך אני רואָה) שאתה סטודנט. לכשתרצו זה מעין מאמר חז"ל מבין ריסי עיניך ניכר (או אתה ניכר) שתלמיד חכם אתה (כמין "חרוסת" של המאמרות "מבין ריסי עיניך ניכר שבן אלמנה אתה" ו"מעקימת שפתיך אתה ניכר שתלמיד חכם אתה"). הפסוק מהפרצוף שלך אני רואה שאתה סטודנט הוא אפוא פסוק מצוין, מפני שהוא משמר נוסחה או פיגום או ניגון שכאילו קדמו לכל הדוגמאות העשויות במתכונתם: מן ה... ניכר..., מן ה... רואים..., וממילא כל מן ה... עושה... או מן ה... נעשה..... ועל פי המבנה או הנוסחה של הפסוק מבין ריסי עיניך ניכר שתלמיד חכם אתה, אנחנו יכולים להעמיד גם פסוקים מעניינים אחרים, כגון את הפסוק של אותו סטודנט בדיקת הדימויים שבשיר גורמת לבודק לתפוס את מקור האווירה המיוחדת שבו - את הפסוק הזה, שכבר ראינו דרכים מדרכי העברית לומר אותו, אפשר לומר גם כך: מבדיקת הדימויים שבשיר התברר מקור האווירה המיוחדת שבו, או מבדיקת הדימויים שבשיר אנו עומדים על מקור וכו', או מבדיקת הדימויים [...[ עומדים [...], וכדומה. גם הפסוק To know and not to act is not to know יכול להיתרגם בדרכים אחרות: (כל) ידיעה שאין עמה פעולה אינה ידיעה, או ידיעה שאינה מצטרפת למעשה אינה ידיעה. הנורמה יכולה אפוא להיות לנו אמת מידה  לשונית לבחון בה ולבחור בעזרתה אפשרות או סגנון שכולם בה. אדם כותב בדרך זו או בדרך אחרת, וכולן בגדר כתיבה נורמטיבית. עד כאן הטיול שלנו בדרכיה של העברית הנורמטיבית.

		4
נחזור עכשיו מן הטיול הזה אל הפסוק של פוקנר שבתרגומו אנחנו דנים. נעיין שוב בנוסח ב: 
נוסח ב
ויום אחד, אביו ודוד בַדי שניהם נפטרו בינָתיים, בלי סיבה או כל התרעה הבית הריק כמעט לגמרי ששם דודו יוּבֶּרט וסבא רבא הישיש ושוחר המדנים של טֶני (שהיה אומר שראה את לאפאייט ומֶקֶסלין אמר שבעוד עשר שנים יהיו לו זיכרונות על אלוהים) גרו, בישלו וישנו בחדר אחד ויחיד, פרץ בדלקה שלֵווה, [...]
במבט ראשון אנחנו רואים שהמרחק בין הבית הריק כמעט לגמרי  ובין פרץ בדלקה שלווה גדול מדי ויש בו מידה של קושי, כאילו העברית מתקשה בו. מה עושים? אפשרות אחת היא להזעיק לעזרתנו את כללי העברית הנורמטיבית: פסוק שפותח בתיאור הזמן ויום אחד, ובתיאור האופן בלי סיבה או כל התרעה, והפועל שלו פרץ בדלקה זמנו זמן עבר, דינו כדין הפסוק אתמול הלך ראובן לבית הספר. כלומר עלינו להקדים את הפועל-הנשוא פרץ בדלקה לַשם-הנושא הבית הריק. ומאחר שמילת ש- ראוי שתנחה גם היא את סדר הנושא והנשוא שלאחריה, עלינו להעביר את הפעלים גרו, בישלו וישנו אל מקומם הנכון לאחר מילת ש- ולומר שגרו, בישלו וישנו שם. מילת שם כמו מילת בו (הכינוי המוסב) מקומה הראשון, לפני כל שיקול אחר, הוא לאחר הפעלים. לפסוק שקיבלנו ככה נקרא נוסח ג: 
נוסח ג
ויום אחד, אביו ודוד בַדי שניהם נפטרו בינָתיים, בלי סיבה או כל התרעה פרץ בדלקה שלווה הבית הריק כמעט לגמרי שגרו, בישלו וישנו שם בחדר אחד ויחיד דודו יוּבֶּרט וסבא רבא הישיש ושוחר המדנים של טֶני (שהיה אומר שראה את לאפאייט ומֶקֶסלין אמר שבעוד עשר שנים יהיו לו זיכרונות על אלוהים). 
הפסוק הזה צורתו עברית וכולו תקין או תקני. ואף על פי כן יש כאן קושי. בפסוק האנגלי המקורי אין אנו יודעים מה קרה לבית עד סופו של הפסוק. המחבר כאילו מותח אותנו במין סיפור מתח קטן, ועד סופו של הפסוק אנחנו מייחלים לדעת מה קרה לו לבית. אבל לפי מנהגה של העברית עלינו להקדים כאן את הפועל פרץ בדלקה ולספּר בראשית הפסוק מה קרה לבית, וממילא אולי פג משהו מן העניין שבפסוק האנגלי. ולא עוד אלא שעל ידי כך אנחנו מספרים מה קרה לבית קודם שאנחנו מגיעים אל הרמז שפוקנר רומז בהומור דק ומסותר; שהרי בזמן ששני זקנים שכאלה מבשלים להם ולא במטבח דווקא, ולא בעידן החשמל דווקא, באמת הדבר תמוה ש"בלי סיבה או כל התרעה", כמו שבוודאי סיפרו הזקנים לאחר מעשה וכך מן הסתם נכנסו הדברים למיתוס של המשפחה, שככה סתם דלקה פורצת לה בבית. לא לחינם אפוא בחר לו פוקנר סדר מסוים של אמירה שיש לו עניין בו. מתברר אפוא שהתחביר העברי חוטא כאן לאמנותו של פוקנר! 
באמת יש לומר שכל אימת שהאמירה הלועזת והאמירה העברית אינן מתיישבות זו עם זו, האמירה העברית לעולם קודמת, ולא זו בלבד שמותר לקפח את הנוסח הלועז לטובת הנוסח העברי, אלא אפילו חובה היא לעשות כן, כשם שחובתו של המתרגם הלועז להקדים את טובת הנוסח הלועזי. כבר אמר ברדיצ'בסקי ברשימתו "מלשון אל לשון" שחייב מתרגם לשאול את עצמו, אילו היה המחבר סופר כותב עברית, איך היה הוא כותב את הדברים עברית. לי נראֶה שזו כל תורת התרגום על רגל אחת. אין צריך לומר שזה דבר המסור לפירושו היוצר של כל מתרגם ומתרגם – תנו לשלושים מתרגמים לתרגם ספר אחד, ותקבלו שלושים תוצאות שונות זו מזו, ואפשר שכולן מצוינות, אבל הצד השווה שבהן, שכולן, כל אחת לפי דרכה, עומדת בסימנו של פירוש יוצר אחד. על ההַמְשָלה הנודעת של התרגום לאישה – נאמנה אינה יפה ויפה אינה נאמנה - אפשר לומר שני דברים: שלא פמיניסטית הגתה ואמרה אותה, ושכל כולה כוזבת מלכתחילה, מפני שהתרגום היפה הוא התרגום הנאמן, ותרגום שאינו מוסר גם את היופי אינו תרגום נאמן. הלוא במעשה אמנות הדברים אמורים. ובייחוד מפני שהמקור עצמו היה שונה מלכתחילה אילו נכתב עברית. מעצם הכתיבה בשפה אחרת כאילו היה המחבר עצמו משתנה. הוא עצמו היה משתמש באידיומטיקה עברית, למשל, ונותן את דעתו בכלל על קורא עברי. פוקנר עצמו, אילו כתב עברית, אולי היה כותב את הפסוק מלכתחילה כתיבה אחרת ופועל בדרך אחרת פעולה של "סיפור מתח", למשל, על קורא עברי. 
אמנם ראוי להוסיף כאן שפוקנר נחשב ל"ברייה בפני עצמה" גם כשהדברים אמורים בדרכה של האנגלית, ויש שהוא בורא בה מיני בריות משונות ופרועות, אבל יופייה הספונטני הפראי של ברייה שכזאת כשהיא שרויה בבית היוצר שלה ובמקום חיותה, יש שהוא נהפך לכיעורה של מפלצת כשעוקרים אותה לסביבה אחרת, וזו נעשית לה מקום מיתתה. לכן אין כל טעם להשתדל ולהעתיק את כל השיגעונות והקפריזות של מקור ויהי מה, והמתרגם רשאי לקפח את הנוסח הלועז לטובת הנוסח העברי, שהרי עליו לכתוב את הדברים כתיבת סופר עברי. 
במה דברים אמורים, בזמן שבאמת כלו כל הקִצין ואין דרך אחרת. אבל בפסוק שלנו לא כלו הקצין כלל, ועדיין אנחנו יכולים, כביכול, לאחוז את החבל בשני ראשיו ולעשות את חובתנו גם ללשון העברית גם לאמנותו של פוקנר. כיצד? 
קודם שנשוב אל הפסוק שלנו אני מבקש להראות לכם פסוק אחר מתוך הסיפור "הדוב" מאת פוקנר, פסוק מחובר אחד שאורכו במקור יותר משני עמודים (!) ומדובר בו על פנקס האחוזה שהיו האחים התאומים תֵאוֹפיליוּס ואמוֹדֵאוּס (אלה הקרויים "אביו ודוד בַדי" בפסוק שלנו) מכניסים בו מפעם לפעם רישום תמציתי בכל מה שנוגע לעסקי האחוזה והעבדים והחיים בכלל, והייתה בזה כמין התכתבות ביניהם. שימו לב לדברים הכתובים (לצורך ההדגמה שלנו בלבד) באותיות מובלטות. וזו לשונו של הפסוק: 
התאומים שהיו דומים זה לזה אפילו על פי כתב היד, ולא היית מבדיל בין הכּתבים עד שהיו לך דוגמאות זו בצד זו להשוואה, ואפילו כשהופיעו שני הכתבים על עמוד אחד [...] נראו שניהם כאילו כתב אותם נער בן עשר אחד, בריא ורגיל, ואפילו על פי הכּתיב, אלא שהכתיב לא השתפר כשקרמו העבדים שירש וקנה קָרוֹתֶרְס מֶקֶסְלין, אחד לאחד – רוֹסקיוּס ופוֹיבֶּה ותוּסידֵדיז [תוּקידידֶס] ויוּניס וצאצאיהם, וסֶם פאתֶרְס ואמו שבעבור שניהם נתן סוס רהיטה מסורס לא מיוחס לאיקֶמוֹטוּבֶּה הזקן, המנהיג בשבט צ'יקָסוֹ, שממנו גם קנה את הקרקע, וטֶני בוֹשַם שזכה בה האח התאום אמוֹדאוּס מידי שכן במשחק פּוֹקֶר, ואותה ברייה משונה הקוראת לעצמה פֶּרְסיבל בְראוּנְלי שקנה האח התאום תאוֹפיליוּס, ולא הוא ולא אחיו לא ידעו כנראה למה, מידי בֶדְפוֹרְד פוֹרֶסְט בזמן שעדיין היה רק סוחר עבדים ועדיין לא גנרל (זה היה עמוד אחד לא ארוך שהקיף פחות משנה, פחות משבעה חודשים בעצם, ותחילתו בכתב היד שהנער כבר הכיר בו את כתב ידו של אביו: 
פרסיבל בראונלי בן עשרים ושש לבלר ופינקסן נקנה מידי נ"ב פוֹרֶסט בקוֹלְד ווֹטֶר 3 במרס 1856 265 דולר
ומתחת לזה בכתב היה הזה:
5 במרס 1856 לא פינקסן בכל אופן לא יודע לקרוא. יכול לכתוב את שמו אבל כבר רשמתי אותו בעצמי אומר שיודע לחרוש אבל לא נראה לי ככה. נשלח לשדה היום 5 במרס 1856 
ושוב בכתב היד הזה: 
6 במרס 1856 גם לחרוש לא יודע אומר שרוצה להיות כומר מתיף אז אולי הוא יכול לקחת בהמות אל הפלג לשתות 
והפעם בכתב היד האחר, זה שכבר הכיר בו את כתב ידו של דודו כשראה את שניהם על עמוד אחד: 
23 במרס 1856 לא יודע לעשות גם את זה, רק אחת אחת, תיפטר ממנו 
ושוב הראשון: 
24 במרס 1856 מי לעזזל יקנה אותו 
והשני: 
19 באפריל 1856 אף אחד הוצאת את עצמך מהשוק בקוֹלד ווֹטר לפני חודשיים לא אמרתי שתמכור אותו שחרר אותו 
והראשון: 
22 באפריל 1856 אוציא ממנו את הכסף 
והשני: 
13 ביוני 1856 איך בדולר אחד לשנה 265 דולר 265 שנים מי יחתום על כתב השחרור שלו 
ושוב הראשון: 
1 באוקטובר 1856 הפרדה ג'וֹזֶפין שברה רגל ונורתה האורווה הלא נכונה הכושי הלא נכון הכל מיקך טעות 100 דולר 
ובכתב הזה שוב: 
2 באוקטובר 1856 שחררתי את דֶבּיט מֶקֶסלין את מֶקֶסלין 265 דולר 
ושוב השני: 
3 באוקטובר דֶבּיט תיאוֹפיליוּס מָקָסלין כושי 265 דולר פרדה 100 דולר 365 דולר הוא עדיין לא הלך אבא היה צריך להיות פה 
והראשון: 
3 באוקטובר 1856 הבן זונה לא רוצה ללכת מה היה אבא עושה 
והשני: 
29 באוקטובר 1856 קורא לו שם אחר 
והראשון: 
31 באוקטובר קורא לו איזה שם אחר 
והשני: 
חג המולד 1856 סְפּינְטריוּס  
) הכתיב לא השתפר אפוא כשקרמו העבדים האלה ממשות ואפילו מעֵין חיים חשאיים עם יצריהם וסבכיהם דף אחר דף ושנה אחר שנה; 
עד כאן הפסוק הארוך הזה (נמנעתי מלהפריז כאן בזריעת שגיאות כתיב). אם נצרף את הדברים שנכתבו באותיות מובלטות, סמוך לראשית הפסוק וסמוך לסופו, נקבל את הפסוק הזה: אלא שהכתיב לא השתפר כשקרמו העבדים שירש וקנה קָרוֹתֶרס מֶקֶסלין, אחד לאחד [- - -] הכתיב לא השתפר אפוא כשקרמו העבדים האלה ממשות; בין שני החלקים האלה סגור מאמר ארוך מאוד – מאמר מוסגר – שמפרש לנו מי הם העבדים האלה ומה טיבם, ובתוך המאמר המוסגר הזה סגור בסוגריים עוד מאמר ארוך על המעשה השלומיאלי הטרגי קוֹמי בעבד פֶרסיבל בראוּנלי, המכונה בפנקס גם "דֶבּיט" מפני שכולו גירעון והפסד. ממילא מובן שהחזרה על הכתיב לא השתפר אפוא כשקרמו העבדים האלה היא הכרחית, כדי לחבר את כשקרמו העבדים שבראשית הפסוק למילת ממשות שבסופו. זה נראה לנו מובן מאליו, הלוא קשה לשער שהיינו מסוגלים להתמצא בפסוק הזה בלי חזרה שכזאת. אבל מה נעשה ובאנגלית אין חזרה כזאת, ופסוק המסגרת שבתוכו סגור המאמר המוסגר הארוך, זו לשונו: אלא שהכתיב לא השתפר כשהעבדים שירש וקנה קָרוֹתֶרס מֶקֶסלין, אחד לאחד [- - -] קרמו ממשות. ספק בידי אם נמצא סתם קורא של המקור שטרח לחזור לאחור ולראות איזה פסוק ממשיכות המילים קרמו ממשות. זו דוגמה לבריות הפרועות שפוקנר בורא בכתיבתו. אבל מרחק שכזה בין שני חלקי הפסוק הוא למעלה מכוחה של העברית (ואם לדעתי תשאלו – גם מכוחה של כל שפה אחרת), ובתור מתרגם הפסוק לא יכולתי לפטור את עצמי מן הטרחה והוצרכתי להתחקות על הילוכו של הפסוק הזה גם מפני שעל פי העברית הנורמטיבית ביקשתי לדעת איפה הפועל הנשוא ומהו זמנו הדקדוקי והאם אוכל להכניסו בעברית גם לאחר מילת כש- שבראשית הפסוק, וכיוון שמצאתי את הפועל קרמו סוף סוף אחרי הסוגריים, והצבתי אותו גם במקומו אחרי כש- בראשית הפסוק, מפני שזמנו הדקדוקי עבר, דליתי מן האוצר כלל גדול ויפה בכתיבה העברית שמאפשר לי להקל על הקורא ולחבר את שני חלקי הפסוק. את הכלל הזה הפליא להעמיד אהרן מירסקי, במסתו "מאמר המוסגר" (ראו מירסקי, סגנון, עמ' 107-71). 
על רגל אחת נעמיד את הכלל הזה כך: כשאנחנו פותחים פסוק או עניין, ומשהו מתארך לנו בפתיחה הזאת, אם מפני שהוא ארוך כשהוא לעצמו ואם מפני שמתבקש לנו להיכנס לתוך דברי עצמנו ולפרש ולהרחיב דבר (במה שקרוי דיגרֶסיה בלעז), עד שאנחנו מוצאים את עצמנו מופלגים מראשית הדברים – כשאנחנו חוזרים אל המקום שהפלגנו משם אנחנו יכולים לחבר את דברינו על ידי חזרה או כמין חזרה על הפתיחה הראשונה. אביא שתי דוגמאות מן הדוגמאות הרבות שהביא מירסקי במסתו: "מנַיִין לתלמיד שיושב לפני רבו וראה זכות לעני וחובה לעשיר, מנַיין שלא ישתוק?" (סנהדרין ו ע"ב) – חזר אפוא האומר על מילת מנַיין בשביל לחבר את שאלתו לפתיחתה. ודוגמה אחרת מן המקרא: "ויקרא המלך לגבעונים ויאמר אליהם והגבעונים לא מבני ישראל המה כי אם מיתר האמורי ובני ישראל נשבעו להם ויבקש שאול להכותם בקנאתו לבני ישראל ויהודה ויאמר דוד אל הגבעונים מה אעשה לכם ובמה אכפר." (שמואל ב כא, ב-ג). ועל פי הדרך הזאת יכולתי אפוא לחבר את שני חלקי הפסוק, הרחוקים כל כך זה מזה, ובַמקום שנאמר בו במקור רק קרמו ממשות יכולתי לחזור ולומר בעברית הכתיב לא השתפר אפוא כשקרמו העבדים האלה ממשות, והכול נהיה נהיר וברור. 
והדרך הזאת היא המאפשרת לנו לכתוב גם את הפסוק שלנו כתיבה עברית מובהקת, ועם זה לשמור את סדר הדברים שבמקור ולשמר את אמנותו של פוקנר. 

5
נביא עכשיו את הנוסח האחרון - נוסח ד. לצורכי ההשוואה וההסבר הוקדם לו כאן נוסח המקור באנגלית, ככתבו וכלשונו. אחריו מובא שוב נוסח ב, ורק אחריהם מובא נוסח ד:
And, his father and Uncle Buddy both gone now, one day without reason or any warning the almost completely empty house in which his uncle [Hubert] and Tennie`s ancient and quarrelsome great-grandfather (who claimed to have seen Lafayette and McCaslin said in another ten years would be remembering God) lived, cooked and slept in one single room, burst into peaceful conflagration, […]
נוסח ב 
ויום אחד, אביו ודוד בַדי שניהם נפטרו בינָתיים, בלי סיבה או כל התרעה הבית הריק כמעט לגמרי ששם דודו יוּבֶּרט וסבא רבא הישיש ושוחר המדנים של טֶני (שהיה אומר שראה את לאפאייט ומֶקֶסלין אמר שבעוד עשר שנים יהיו לו זיכרונות על אלוהים) גרו, בישלו וישנו בחדר אחד ויחיד, פרץ בדלקה שלווה, [...] 
נוסח ד 
ויום אחד, ואביו והדוד בַדי נפטרו שניהם בינָתיים, יום אחד והנה בלי סיבה ובלי כל התרעה עמד לו הבית הריק כמעט לגמרי שהיו דודו יוּבֶּרט וסבא רבא של טֶני, הישיש והשוחר מדנים (שהיה אומר שראה את לאפאייט ומֶקֶסלין אמר שבעוד עשר שנים יהיו לו זיכרונות על אלוהים), שהיו שניהם גרים ומבשלים וישנים שם בחדר אחד ויחיד, עמד לו אותו הבית ופרץ לו בדלֵקה שלֵווה, כמין אחדות הרמונית של בערה רוגעת מחוסרת מקור אחוזה בן רגע בקירות וברצפות ובגג: עם הזריחה עמד במקום שבנה אותו אבי דודו לפני שישים שנה, ועם השקיעה היו ארבע הארובות המושחרות שאינן פולטות עשן זקורות מתוך אבקה לבנבנה של אפר [...]
שלושה מאמרים מוסגרים יש בנוסח ד: אחד נסגר במילים ויום אחד, אחד נסגר במילים שהיו שניהם, והשלישי נסגר במשפט עמד לו אותו הבית ופרץ לו בדלֵקה שלֵווה. בנוסח ד נמשך תיאור השרפה עוד כמה שורות, וגם מן הטעם הזה קשה עוד יותר להקדים את פועל הפריצה בדלקה למילה הבית. לכן נוכל להיעזר כאן בפועל ההכנה עמד, כאילו הפסוק בלי המאמרים המוסגרים שבו הוא הבית הריק כמעט לגמרי עמד לו ופרץ לו בדלקה שלווה, וכך אנחנו יכולים להקדים את עמד לו בלבד למילה הבית בלי לגלות כלום, ואולי אף לעורר ככה עוד את ייחולינו לדעת מה קרה לבית, ולאחר המאמר המוסגר אנחנו חוזרים אפוא ואומרים עמד לו אותו הבית ופרץ לו בדלקה שלווה, ומילת אותו מכוונת כנגד כל הסימנים המובהקים שניתנו בבית עד כאן. ההמרה של גרו, בישלו וישנו שבנוסח ב במילים היו גרים ומבשלים וישנים שבנוסח ד, מאפשרת להסמיך לש- את מילת היו בלבד, וכך אנו מקדימים את מילת שהיו בלבד ושומרים את סדר האמירה שבמקור, כדי שיובא עניין הבישול לפני פרוֹץ הדלֵקה. על אף הסוגריים כדאי לחזור ולומר אחריהם שהיו שניהם ולסגור כך את המאמר המוסגר על הזקנים במין סוגריים של אוזן, שגם השומע כאילו רואה אותם. המאמר המוסגר על הזקנים הוא בעצם מאמר מוסגר בתוך המאמר המוסגר על הבית, וממילא הוא מכלל המאמר המוסגר על הבית. מילת שם הועברה ממקומה בנוסח ב אל אחרי וישנים שבנוסח ד, כלומר למקומה הנכון הראשון, לאחר הפעלים. 
הפסוק המוסגר הראשון, ואביו והדוד בַּדי נפטרו שניהם בינָתיים, נפתח בנוסח ד בווי"ו: ואביו. לכשתרצו זו הווי"ו של והגבעונים בדוגמה שהובאה למעלה. מה ראיתי לשנות את סדר שניהם נפטרו בינָתיים שבנוסח ב ולומר בנוסח ד נפטרו שניהם בינָתיים? בגלגול הראשון של הדברים האלה, בהרצאה בבאר שבע, אמרתי שעשיתי זאת "לפי צורכה של אוזני הפרטית שלי" ("מבפנים" לז, אביב תשל"ה, עמ' 87) – יותר מזה לא ידעתי לומר. בינתיים כאילו עלה משהו מן החביון אל התודעה, ונדמה לי שיש לי הסבר, ועל כל פנים אֶתָלה בדבר הזה כדי לומר משהו על בחינה חשובה בתרגום ובכתיבה בכלל, הלוא היא הבחינה של הניגון וההתנגנות של הדברים, הבחינה המוסיקלית. 
מיום ששמענו את הפסוק הראשון של התנ"ך, בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ, טבועים בנו כמדומה כמין נחת ונועם למשמע פסוקים וצירופים שמסתיימים במלעיל: אינו דומה, למשל, קילוח המים החדגוני להקילוח החדגוני של המים, ואינו דומה ימי פומפיאה האחרונים לצירוף ימיה האחרונים של פומפיאה.  הפסוק "על ראש הר אחד, בבית רעוע וישן, גרה לה מכשפה נרגנת ורגזנית", מוסיף נועם ומוסיקליות בנוסח על ראש הר אחד, בבית ישן ורעוע, גרה לה מכשפה רגזנית ונרגנת, היא ואחד עשר חתוליה [...] (מתוך "ספר סיפורי הענקים", עם עובד 1975). לא חלילה שעלינו לאכוף צירופים ומשפטים להסתיים במלעיל ויהי מה – בשום פנים לא, אבל עצם ידיעת הדבר הזה יכולה לעזור לנו להכריע בין אפשרויות מזומנות. אנחנו יודעים שכל מילה בפני עצמה יש בה הברה מוטעמת, אבל מי שאוזניים לו לשמוע יכול להיווכח שגם במשפט כולו, בצירוף המילים, יש מילים שהטעמתן נשמעת יותר ויש מילים שהטעמתן נשמעת פחות. בפסוק "ימי הקיץ בחבל טוסקאנה הם ארוכים ואטיים" אנחנו שומעים לפחות שש הטעמות, שש הרמות, שש נקישות מִקצב, אם אפשר לומר כן – רק במילה "ואטיים" אולי מורגשת השפּלה. ולעומת זה בפסוק ארוכים ואטיים הם ימי הקיץ בחבל טוסקאנה [והאופק עומד במקומו עד השעה תשע בערב] (גבריאל גרסיה מארקס, שנים עשר סיפורים נודדים, עם עובד 1993, עמ' 95) – בפסוק הזה אנחנו שומעים שלוש הטעמות בלבד: ואטיים, הקיץ, טוסקאנה. אם נאזין לפרוזודיה של הפרוזה, ניווכח שככל שההטעמות הנשמעות בפסוק מעטות ומרוּוחות יותר, כך הפסוק מוסיף נועם מוסיקלי. ועם זה כדאי לזכור, כמו ששמעתי יפה פעם אחת מפי הפרופ' גדעון טורי, שהיפה פירושו גם היפה למקומו, כלומר המתאים, ההולם. לכן בפיו של סוכן נסיעות שמדבר אל לקוח, למשל, הדעת נותנת שהיינו שׂמים את הנוסח הראשון דווקא: ימי הקיץ בחבל טוסקאנה הם ארוכים ואטיים – יש לה לפרוזה גם צד פרוזאי... בפסוק "כשמיס אמילי גרירסון מתה כל העיירה הלכה להלווייתה" אנחנו שומעים שבע מהלומות קורנס רצופות כחום היום, וגם מן הבחינה המוסיקלית ניכר אפוא יתרונו של התרגום כשמתה מיס אמילי גרירסון, הלכה כל עירנו ללוויה שלה. ובפסוק שלנו נראה לי שבנוסח "שניהם נפטרו בינָתיים" נשמעות שלוש הטעמות, ובנוסח נפטרו שניהם בינָתיים נשמעת הטעמה אחת, במילה שניהם, ולכן נשמע ונראה לי יותר. וכשהטעמה כזאת נשמעת לפני מילה מלעילית שבסוף המשפט או הצירוף, כגון לפני בינָתיים כאן, מתקבל ככה ניגון עברי יפה לתפארת הסיום: שניהם בינָתיים, רגזנית ונרגנת, את השמים ואת הארץ. 
וכיוון שאנחנו עומדים בפרוזודיה של הפרוזה, נעיין בצירוף אותו הבית שבפסוק עמד לו אותו הבית וכו'. הה"א כאן אינה ה"א הידיעה בלבד – הלוא מילת  אותו כשהיא לעצמה מיידעת את בית. הה"א הזאת קרויה גם ה"א החציצה (ראו מאמריהם של לבני ומירסקי), כי היא באה לחצוץ בין מילת אותו ובין מילה שההברה הראשונה שלה מוטעמת (בדומה לנסוג אחור שבמקרא): אותו האיש, אותה הגברת, אותו היום, כל אותו הלילה, אותו החודש, אותו הבית – כנגד אותו אדם, אותה אישה, אותו שבוע, אותו בניין, ושאר מילים שהטעמתן אינה בהברה הראשונה. את ה"א החציצה הזאת אפשר למצוא גם במקומות אחרים, כגון מה שנאמר בברכות השחר: [...] ואלו הן: כיבוד אב ואם, וגמילות חסדים, [...] והכנסת אורחים, וביקור חולים, והכנסת כלה, ולוויית המת, ועיון תפילה [...]" יש כאן כמה צירופי סמיכות, אבל רק בצירוף ולוויית המת חוצצת ה"א בין הנסמך ובין סומך בעל הברה אחת, שממילא היא מוטעמת. אינה דומה המילה אב כאן למילה מת, כי מן הבחינה הפרוזודית הצירוף אב ואם הוא כמין מילה אחת שהטעמתה בהברה אֵם. מטעם דומה, בשל היעתקות ההטעמה בצירוף כולו, נאמר אותה הכוס, אבל אותה כוס של ברכה, אותו הים, אבל אותו ים של תכלת, אותו החורש, אבל אותו חורש של אורנים, אותו החושך, אבל אותו חושך מצרַים, אותה הגברת, אבל אותה גברת ממלכות. ברור אפוא שתפקידה של הה"א הזאת הוא פרוזודי מובהק (וראו צרפתי). היעתקות ההטעמה למילים ברכה, תכלת, אורנים, מצרַים, ממלכות בדוגמאות האלה, מבטלת אפוא את ה"נסיגה אחור" בה"א הידיעה והחציצה כאן, וזה מתיישב עם עוד טעם לדבר: כשמצטרפים יחד כינוי רומז (זה, זאת, זו, אלה, אלו, אותו, אותה, אותם, אותן) ויחס הקניין (המילה של או צירוף סמיכות), מוטב שלא ליידע בה"א, כי יש כאן גודש של יידועים, יידוע על ידי כינוי רומז, ויידוע על ידי יחס הקניין, ומוטב אפוא שלא לגדוש את הסאה ולא להוסיף גם יידוע בה"א הידיעה. לכן מוטב לומר, למשל, המלצנו להשתדל להגיע אל ציבור זה של עורכי דין ותיקים, ולא לומר "המלצנו להשתדל להגיע אל הציבור הזה של עורכי הדין הוותיקים"; מוטב לומר אותו צירוף של נסיבות הוא שהכשיר את הקרקע לזה, ולא לומר "אותו הצירוף של הנסיבות הוא שהכשיר את הקרקע לזה", מוטב לומר אותה כוס של ברכה, ולא לומר "אותה הכוס של הברכה", אותו ים של תכלת (ולא "אותו הים של התכלת"), אותו חורש של אורנים (ולא "אותו החורש של האורנים").   
הצירוף "בלי סיבה או כל התרעה" שבנוסח ב, נעשה בנוסח ד יום אחד והנה בלי סיבה ובלי כל התרעה. המילים יום אחד מתבקשות כאן על פי המקור, והחזרה הזאת נראית טבעית כל כולה לאחר המאמר המוסגר על האב והדוד בַּדי, אף על פי שהמאמר הזה קצר כל כך – בדרך כלל אין כל צורך לסגור מאמר מוסגר קצר בחזרה שכזאת. והתבקשה לי מילת והנה להוסיפה כאן מפני שנראֶה לי שבעברית תיאורי פעולה הבאים בראש המשפט ואינם ממין אחד, כדאי לעיין שמא מוטב לחצוץ ביניהם. בפסוק על ראש הר אחד, בבית ישן ורעוע, גרה לה מכשפה מרשעת, התיאורים שניהם תיאורי מקום, זה משלים את זה, וממילא הם מצטרפים לתיאור אחד. אבל בפסוק לפני שנים רבות, בארץ רחוקה אחת, גרה לה מכשפה מרשעת, בפסוק הזה תיאורי הפעולה אינם ממין אחד, זה של זמן וזה של מקום, ומניסיון למדתי שאם אין טעם מיוחד להניחם סמוכים זה לזה, כגון לצורך הדגשה או כדי להימנע מסרבול בהמשך הדברים, כדאי להפרידם זה מזה בעברית ולומר לפני שנים רבות גרה לה בארץ רחוקה אחת מכשפה מרשעת, או בארץ רחוקה אחת גרה לה לפני שנים רבות מכשפה מרשעת. ובפסוק שלנו מילת והנה נותנת לי כמין הֶפסק שכזה בין תיאור הזמן יום אחד ובין תיאור האופן בלי סיבה ובלי כל התרעה. ובייחוד מפני שכשאני מבקש לרדת לנבכיה של מילת And שבראשית הפסוק שבמקור, ואני שואל את עצמי מה ראה פוקנר להציבה יחידה ובדולה לעצמה (הלוא יכול לומר And one day), אני שומע מתוכה בת קול של והנה, ואני כאילו משלים את החסר על ידי שרבוב והנה לכאן. 
אותו צירוף "בלי סיבה או כל התרעה" שבנוסח ב, נעשה בנוסח ד בלי סיבה ובלי כל התרעה. למה כך דווקא? אין כל פסול בפסוק אין מדליקים בשמן, בכוהל, בנפט או בבנזין; אבל כדאי לזכור עוד דרך יפה לומר זאת בעברית: אין מדליקין לא בלכש ולא בחוסן ולא בכלך ולא בפתילת האידן (משנה שבת ב, א), וכן לא תצא אישה לא בחוטי צמר ולא בחוטי פשתן ולא ברצועות שבראשה (שם ו, ב) – כלומר כשהדברים אמורים ברצף שלילות שכזה, העברית כאילו אוהבת את הנוסחה: לא א או ב = לא א ולא ב (ותלמידי תורת ההיגיון שביניכם בוודאי רואים פה משהו שדומה להמרה של שלילת הדיסיוּנקציה בקוֹניוּנקציה של שלילות). לכן הפסוק האנגלי He hardly ate or slept that night תרגומו המתבקש הוא כמעט לא אכל ולא ישן בלילה ההוא (קשה לומר "כמעט לא אכל או ישן בלילה ההוא"), והפסוק [...] a situation that could not have been anticipated, prepared for or explained תרגומו יכול להיות [נקלע ל] מצב שלא היה אפשר לא לחזותו ולא להתכונן לו ולא להסבירו (ואגב הילוכנו ראינו שבעברית – שלא כמו באנגלית, למשל - השלילה הכפולה, בפסוק כגון לא תצא אישה לא בחוטי צמר ולא בחוטי פשתן וכו', נכונה היא ויפה; וכן במבנה אחר, כשהשלילות באות לפני הפועל: "לא אתה ולא אני לא ראינו"). ובפסוק שלנו מילת בלי אינה אלא כמין לא, ומכאן בלי סיבה ובלי כל התרעה – לכשתרצו על דרך בלי ראשית [ו]בלי תכלית שבמזמור "אדון עולם", אלא ששם הושמטה הווי"ו כדי לקיים את הרינה של המשקל הקרוי "המרנין". 
ומפני מה נאמר בנוסח ד והשוחר מדנים ולא "שוחר המדנים" כמו בנוסח ב וג? אכן שתי צורות יש לנו ביידוע של צירוף כזה שיש בו פועל בבינוני (וממילא הוא יכול להיחשב גם לשֵם): יידוע בה"א הידיעה על דרך היידוע של צירוף סמיכות: קורא הדורות, נותן התורה, עושי המלאכה, ויידוע בה"א הזיקה, כגון פרות הבשן העושקות דלים, הרוצצות אביונים (במשמע שעושקות, שרוצצות),  וכן הנותן תורה לעמו ישראל. הסיפור הנודע של י"ל פרץ קרוי העושה נפלאות ולא "עושה הנפלאות" דווקא, כי השם העושה נפלאות מכוון לכינוי או לתואר של אלוהים במקרא, עושה נפלאות, וכדרכם של תארים וכינויים שכאלה הה"א יכולה לבוא גם לפני הבינוני, כגון מה שנאמר ב"נשמת כל חי": הנה לא ינום ולא יישן, המעורר ישנים והמקיץ נרדמים, המשיח אילמים והמתיר אסורים והסומך נופלים והזוקף כפופים והמפענח נעלמים [...], ובסיפור של פרץ מתברר לבסוף שבדמות העושה נפלאות נגלה כאן התשבי, שלוחו של הקב"ה, ויפה לו היידוע הזה. אבל סתם קוסם מאחז עיניים אילו אמרנו עליו שהוא עושה נפלאות, הדעת נותנת שהיינו מיידעים אותו היום על דרך צירוף הסמיכות ואומרים עושה הנפלאות, כמו למשל בשם הסיפור שונא הנסים מאת שולמית הראבן. במה דברים אמורים, בזמן שצירוף שכזה עומד בפני עצמו, אבל כשהוא בא להרחיב את השם שלפניו, כגון פרות בשן עושקות דלים, קוסם עושה נפלאות, איש דובר אמת, נערים עושי מלאכה, כדאי לעיין שמא ביידוע מוטב לבטל את הסמיכות וליידע על דרך ה"א הזיקה ולומר פרות הבשן העושקות דלים, הקוסם העושה נפלאות, האיש הדובר אמת, הנערים העושים את המלאכה (או הנערים העושים במלאכה), ולא "פרות הבשן עושקות הדלים", "הקוסם עושה הנפלאות", "האיש דובר האמת", "הנערים עושי המלאכה" דווקא – זה עניין לשיקול דעת, הכל לפי המקום והעניין. אין הכוונה כאן לפסול את הצורה "פרות הבשן עושקות הדלים" - הצירוף "הלויים והמשוררים עושי המלאכה", למשל, לקוח מן המקרא - אבל מניסיון רב למדתי שפעמים רבות היידוע על דרך ה"א הזיקה מוסיף רהיטות ודינמיות לכּתוב. בגרסה הראשונה של תרגום "הברדלס" מאת למפדוזה (1961, עמ' 5) נכתב: "מורא נפל גם על התוכיים, פורשי הכנפיים המבהיקות, על משי הטפיטים", ובגרסה המחודשת (1994, עמ' 9) נכתב: "מורא נפל גם על התוכיים הפורשים כנפיים מבהיקות על משי הטפיטים". וגם בפסוק שלנו נראָה ונשמע לי יותר לומר וסבא רבא של טני, הישיש והשוחר מדנים (וראו מדריך לשון, עמ' 168). 
אם כך, למה וסבא רבא של טֶני, הישיש והשוחר מדנים - למה כך דווקא ולא לפי הסדר שבנוסח ב וג: "וסבא רבא הישיש והשוחר מדנים של טֶני"? הלוא ראינו למעלה שבין השם – שם העצם או שם הפעולה - ובין מילת של אין מכניסים אלא את התארים של השם, אבל כאן הישיש והשוחר מדנים תוארי השם הם שניהם, והם יכולים לכאורה לבוא בין וסבא רבא ובין של טֶני. לכאורה אכן כן, ומצד התחביר אין בזה כל דופי; ואף על פי כן מן הבחינה המוסיקלית קשה לי הצירוף והשוחר מדנים של [...] אילו היה התואר השני מילה אחת, כגון שהיינו אומרים סבהּ הישיש והנרגן של רותי, היה המשפט נוח יותר לאוזן ולפּה, אבל תואר של שתי מילים לאחר תואר אחר, ובייחוד כשאחת מהן היא בינוני כזה, והשוחר מדנים, מקלקל מעט את השורה, ועצתי היא לעיין שמא, במקום שאין הדברים נוחים לאוזן, מוטב לכתוב גם תוארי שם כאלה לאחר צירוף כגון של טֶני, ולומר וסבא רבא של טֶני, הישיש והשוחר מדנים.    
ועכשיו, לאחר שאמרנו כל מה שאמרנו, נוכל לומר שיש עוד דרך לכתוב את הפסוק שלנו; אפשר לכתוב גם כך: 
ויום אחד, ואביו והדוד בַדי נפטרו שניהם בינָתיים, יום אחד והנה בלי סיבה ובלי כל התרעה עמד לו הבית הריק כמעט לגמרי שגרו בו דודו [יוּבֶּרט] וסבא רבא של טֶני, הישיש והשוחר מדנים (שהיה אומר שראה את לאפאייט ומֶקֶסלין אמר שבעוד עשר שנים יהיו לו זיכרונות על אלוהים), שגרו בו שניהם ובישלו וישנו שם בחדר אחד ויחיד, עמד לו אותו הבית ופרץ לו בדלֵקה שלֵווה, – 
הקדמנו אפוא את הפועל גרו, אחד מן השלושה (אך לא את פועל הבישול) ואת הכינוי המוסב בו, ועליהם אנחנו חוזרים אחרי הסוגריים  גם לא יקרה כל אסון אם במשפט הארוך על רישומי האחים התאומים בפנקס האחוזה יהיו המשפטים שהובלטו שם, התוחמים את המאמר המוסגר מזה ומזה, אמורים כך: אלא שהכתיב לא השתפר כשהעבדים (ולא כשקרמו העבדים דווקא) שירש וקנה קרותרס מקסלין, אחד לאחד [- - -] הכתיב לא השתפר אפוא כשקרמו העבדים האלה ממשות [...] – כשהמרחק גדול כל כך בין שני המשפטים אפשר גם כך. את המשפט הסוגר אפשר אף לומר הכתיב לא השתפר אפוא כשהעבדים האלה קרמו ממשות – נשמעת כאן הדגשה של המילים העבדים האלה, כלומר כל אלה שנמנו כאן עד כה, ואפשר אפוא להביאן אחרי כש- ולהקדימן לפועל.  
המשפט האחרון, עמד לו אותו הבית ופרץ לו בדלֵקה שלֵווה, יש בו, כאמור, גם אותה חזרה על משהו מתוך עמד לו הבית הריק כמעט לגמרי שלפני המאמר המוסגר. והנה, בנוהג שבעברית, אש פורצת בבית, שרפה פורצת בבית, דלקה פורצת בבית; אבל שבית פורץ באש, שבית פורץ בשרפה, שבית פורץ בדלקה – זה דבר שיכול להיות ביטוי מקובל באנגלית, אבל בתרגומו המילולי לעברית הוא מתעלה כאן למדרגה של ציור שכאילו בא מבית היוצר של פוקנר עצמו; דומה כאילו ידע המחבר להשתמש בביטוי הזה, שהוא אפשרי ונהוג באנגלית, לא רק בכוח המשורר הצייר שבו, אלא גם בכוח הרואה לנפשות גיבוריו. לפי דרכו הדקה והסמויה – וההומוריסטית, מתוך צהלה כבושה בפנים חתומות – הוא מַנחה אותי, הקורא, ואין צריך לומר המתרגם, לראות בבית הזה כמין נפש חיה, שמעוללת לשני הזקנים מה שהיא מעוללת מתוך אבק של עשייה להכעיס, וכאילו כאותו הסוס שבבדיחה היהודית, שכיוון שלמד שלא לאכול עמד לו ומת, כך הבית הזה, כיוון שהתרוקן מכליו ומרהיטיו, עמד לו ונשרף. שכּן באקסטזה זו שבמעשה יצירה נמצא המתרגם מציע, כביכול, אם אפשר לומר כן, גם כמין תרגום של המחבר, של האיש שמאחורי היצירה, ובתוך כך הוא עצמו נעשה לא רק פוקנר עצמו המסתכל בשני הזקנים, לא רק כל בני המשפחה האחרים הרואים ושומעים אותם לאחר מעשה ושומעים עליהם לאחר זמן, אלא גם שני הזקנים האלה עצמם, הילדותיים, המבקשים לנער ולגולל מעליהם כל אשמה, ואולי מכאן דרך קצרה לתלות בבית באמת ובתמים כוונות זדון, כאילו הם אומרים בלשון תירוצים ילדותית: "זה לא אנחנו, זה הוא, הבית הזה! הוא פרץ לו בדלקה פתאום!" ואין הם מתקשים להכניס להם בלבם שאכן ככה זה. מה הפלא שפרצה לה מתחת עטי או מתחת מַקשי מכונת הכתיבה שלי (בתרגומי הראשון לסיפור הדוב, ב-1973, קודם שהיה לי מחשב) המילה לו בצירופים עמד לו ופרץ לו? וכמו כדי לאזן, ושמא אף לסתור, את מה שמרומז על גרסת הזקנים, הבית פורץ בדלקה שלֵווה דווקא - לכשתרצו פָרץ מזה ושלֵווה מזה יש בהם משהו מדָבר והיפוכו, מעין תרתי דסתרי (ובייחוד שהמילה conflagration משמיעה תבערה גדולה ומכַלה), וכנגד גרסת הפריצה, כאילו קרה הדבר פתאום ובבת אחת, בא הרמז הזה ללמדנו שאש כזאת יכולה גם לצאת לה בנחת מאיזה מוקד של רשלנות ושכחה סנילית. שני היסודות האלה, הפתאומיות והניחוּתא, הפריצה בבת אחת והשלווה, מצויים גם בהמשך נוסח ד (שהובא למעלה בעברית בלבד): [עמד לו אותו הבית ופרץ לו בדלקה שלווה,] כמין אחדות הרמונית של בעֵרה רוגעת מחוסרת מקור אחוזה בן רגע בקירות וברצפות ובגג – כאילו השאלה היא מתי ראו העיניים את האש אחוזה בקירות וברצפות ובגג, ואיזה פירוש נתנו הצופים לשלביה עד כאן. פוקנר עצמו כאילו רק מצייד את הקורא במה שנדרש לו, לא כדי להכריע בדבר דווקא, אלא כדי להעמידו תוהה ומבודח. ואפשר אפוא שהיזקקותו של המתרגם לפועל ההכנה עמד אולי לא באה ליישב קושי תחבירי בלבד, כמו שהוצגה למעלה, אלא היא גם מגופה של הפרשנות שנתנה נפשו המוּנְחית בכּתוב, ובצירוף זה של עמד ופרץ היא כמו באה (שלא מדעת אז) להביע גם היא שניוּת זו של הילוך בניחוּתא ופריצה פתאומית; פועל ההכנה עמד כשהוא לעצמו מגלם את השניות הזאת – יש בעמידה הזאת גם מן ההתאזרות בבת אחת לפעולה הבאה, כלומר לפריצה בדלקה. 
שלוש גרסאות של ניסיונות פרשנות נדרשו לו למתרגם עד שהגיע למידת הבנה אחרונה זו של עבודתו שלו עצמו, ואולי יש בזה להעיד שמעשה היצירה של התרגום דינמי הוא כל כולו ואין לו שיעור ואין לו סוף – לעולם אפשר להיטיב לעשותו ולהבינו.
ראוי לומר כאן עוד שהפסוק שלנו שרוי כולו מלכתחילה בנעימה ובאווירה של סיפור המעשה כולו, וגם כשהוא מובא כאן כאילו הוא מופקע מעניינו, הלוא הוא ממשיך את הנעימה שהתגבשה במעשה הזה כולו, שהמתרגם מסגל לו אותה מדעת או שלא מדעת עם תרגומו של כל פסוק ופסוק בו. וכשהוא מגיע לסופו של המעשה, לסופו של הסיפור כולו, הוא חוזר וקורא את תרגומו כולו כדי לראות אם הכרעותיו מתיישבות עם הנעימה והאווירה היפה לדברים בעיניו מן הפרספקטיבה של היצירה כולה, ובשעת הצורך הוא מוסיף גם אז לעשות בתרגום הפסוק הזה. וזה מה שחסר בבדיקה שלנו כאן. לא היה לנו אלא מה שעינינו רואות בפסוק הזה עצמו, וממילא נמצאת הבדיקה הזאת חסרה משהו. ההכרעות לטובת נוסח ונעימה הוסברו לפי הפסוק הזה בלבד, מתוכו ובו, בלי להראות שהמתרגם הגיע אליו כשהוא כבר רכוב על הגל של מעשה היצירה הזה עד כאן, ואחר כך מכאן ואילך. 
ממילא כל הבדיקה הדקה הזאת שבדקתי פה בפסוק אחד מתוך עבודתו של מתרגם היא לאמתו של דבר ובסופו של דבר כמין "פּוֹסְט מוֹרְטֶם", כמין נתיחה של גווייה. בזמן שאדם שרוי במעשה יצירה כזה, הדעת נותנת שכל המחשבות והשיקולים האלה מתרוצצים בראשו, מדעת או שלא מדעת, אבל ברור שקשה לבודד ולבדוק את כל הגורמים הפועלים במעשה שכזה, ולהתחקות על סדר הקריאה והשמיעה וההתרשמות ושיקול הדעת והכּשל והתיקון והפסילה והברֵרה והתוספת וההחלטה וההכרעה והאמירה כדיוקו. ואם ניסיתי בכל זאת, על אף הדינמיות וההשתנות וההתחדשות הזאת, לשער כמו בצילום אטי מה התחולל בי בשעה שתרגמתי פסוק, לא עשיתי זאת לשם הדבר הזה בלבד, אלא גם כדי לנסות להסביר מהי עברית נורמטיבית, ולהראות שכתיבתה נוגעת בדברים שהם מרוּמהּ של תרבות הכתיבה. 

ביבליוגרפיה
א' בנדויד, "כיצד סדר נושא ונשוא", לשוננו לעם ט (תשי"ח), פה, עמ' 75-67; פו, עמ' 107-97; פז, עמ' 165-149 * א' בנדויד, "שי"נים תותבות ושי"נים עקורות", לשוננו לעם טז (תשכ"ה), קנה, עמ' 75-65 * י' ברוך, "סדר נושא ונשוא במשפטים הפותחים במלות 'אשר' 'ש' 'כאשר' 'כש' 'מש' 'לכש'", לשוננו לעם יט (תשכ"ח), קצ, עמ' 206-195; כא (תש"ל), רא-רב, עמ' 27-13 * י' לבני, "אות קלה שאין בה ממשות", לשון כהלכתה – פרקים בתחביר ובסגנון, ירושלים 1957, עמ' 125-123 * מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה, ערכו אבא בנדויד והדסה שי, רשות השידור מרכז ההסברה, ירושלים תשל"ד * א' מירסקי, "הא החציצה", לשוננו כב (תשי"ח), עמ' 109-107 * א' מירסקי, סגנון עברי, ירושלים תשנ"ט (יצא לאור בהפקת מוסד ביאליק - זה נוסח חדש, מורחב ומועשר, של הספר 'הפיסוק של הסגנון העברי', ירושלים תשל"ח;  המאמר "מאמר המוסגר" התפרסם בנוסח ראשון ב"האומה" תשכ"ג) * י' פרץ, "מקומו של הכינוי המוסב", משפט הזיקה, תל-אביב 1967, עמ' 109-96 * גב"ע צרפתי, "התפקיד הפרוסודי של ה"א הידיעה בלשון חכמים", לשוננו מד (תש"ם), עמ' 201-185.