אמציה פורת
בין עברית של עין לעברית של אוזן

דברים בערב ראשון ליובל הוצאת "עם עובד" (1942- 2002), שיוחד לסיפורים וזיכרונות סביב שולחן המערכת של "ספרייה לעם", בבית ביאליק, 2 ביוני 2002 (נדפסו ב"לשוננו לעם" תשס"ב [2003]). גרסה מקוצרת מעט נדפסה ב"הארץ", תרבות וספרות מיום 13 בספטמבר 2002)

בשנת 1943, כשהייתה הוצאת "עם עובד" רק תינוקת בת שנה, ואני עצמי כבר ילד גדול בן אחת עשרה, יצא לאור ב"עם עובד", בסדרת "שחרות" לבני הנעורים, הספר "זקני בית הספר בוִילבי" מאת ר' טלבוט [צ"ל: ט"ב ריד],  בתרגומו של י' אחירב. באותה שנה, שנת 1943, יצא לאור בניוּ יורק רומן ביידיש, "די משפחה [קרי: מִשְפּוֹחֶה] קארנאָווסקי" ("משפחת קַרְנוֹבְסְקי"), סאגה של שלושה דורות במשפחה יהודית, שראשיתה בעיירה במזרח אירופה וסופה בברלין ובניוּ-יורק, בימי עלייתם ושלטונם של הנאצים ערב מלחמת העולם השנייה. מחבר הרומן הוא ישראל יהושע זינגר, אחיו של יצחק בשביס זינגר, וסופר יידיש מובהק בזכות עצמו. הוא מת בן 51, ב1944, שנה אחת לאחר שיצא לאור "די משפחה קארנאָווסקי". 
והנה, בשנת תש"ו, 1946, כשהייתה "עם עובד" בת ארבע, ואני כבר בן ארבע עשרה, תלמיד בית הספר התיכון בית הכרם בירושלים, יצא לאור בסדרת "לדור" של "עם עובד" הספר "בית קרנובסקי", תרגום עברי של מרדכי ליפסון לספר הזה. ותיקים אולי זוכרים וצעירים אולי ראו במקרה את ספרי סדרת "לדור" ההיא, שיצאו בכריכות קשות של אפרפר או תכלת, מודפסים על נייר שאיכותו ירודה, נוח להתבלות ולהצהיב, כי הימים היו ימי מלחמת העולם השנייה והשנים הסמוכות לאחריה, והיה מחסור בחומרים. אבל בימים ההם, בטרם היות הטלוויזיה, למי היה אכפּת שהנייר אינו משובח, בזמן שהקריאה הייתה צורך נפש לאדם קורא. מן הסדרות האלה של "עם עובד" הישנה, "שחרות" ו"לדור", קראתי אז סמוך מאוד להופעתם כמעט את כל הספרים, ובהם את הספר המקסים "זקני בית הספר בוִילְבי", ואת "בית קרנובסקי", כי אדון משה חקלאי, אביו של חברי ברוך חקלאי, היה מנהל חשוב ב"תנובה", ברחוב צפניה בירושלים, ואיך ייתכן שמנהל ב"תנובה" אז לא יהיה חתום על הסדרות האלה - וכי למה התכוון בֶרְל כצנלסון, יוזם "עם עובד" והעורך הראשי הראשון שלה, אם לא גם לכך שכל מפא"יניק הגון חבר ההסתדרות יהיה מנוי על ספרי "עם עובד"? ואת הספרים האלה שאלתי מהם לקריאה. 
רושם אדיר עשה עלי הספר "בית קרנובסקי". קראתי אותו אז מראשיתו ועד סופו, בלי גוזמה, לפחות חמש שש פעמים רצופות, בהתפעלות עליונה. ויותר מכל התפעלתי מן התרגום של ליפסון. נדמה לי שזו הייתה הפעם הראשונה בחיי שנתתי את דעתי במידה כה רבה על התרגום. לפני כן, בבית הספר היסודי לבנים "תחכמוני" בירושלים, היה ילד משכים ומוצא את הספר מוכן לפניו - השאלה כמה יגיעות יגעו בו וכמה בני אדם טרחו בו לא העסיקה אותו כלל, כשם שהיא לא מעסיקה בעצם גם את רוב הקוראים בימינו. רבים מן התלמידים בבית הספר "תחכמוני" היו בנים להורים פשוטי עם, "עמךָ", פועלים ובעלי מלאכה וחנוונים קטנים קשי יום, ולא התמזל מזלם כמזלו של ס' יזהר ב"מקדמוֹת", ועמוס עוז ב"סיפור על אהבה וחושך", ואפילו חיים באר ב"חבלים", וספרים כמעט לא היו בבית. לכן נזקקנו הרבה יותר לספריות הציבוריות, תבוא עליהן ברכה, לספריית בית הספר עצמו שהיו בה בימיי כשמונה מאות ספרים, ולספריית "בני ברית", ולספריית הפועלים בבית ההסתדרות. בקרב הילדים הייתה הקריאה עיסוק רגיל ומקובל, והייתה החלפה מהירה של ספרים, והתרגום בתור תרגום לא היה בראש מעיינינו. מכאן אתם יכולים לשער את כל גודל ההתרשמות שלי מן התרגום, בימים שעדיין לא העליתי על דעתי בחלומותיי הרעים ביותר שעתיד אני עצמי להיות עורך ומתרגם, ועוד בהוצאת "עם עובד" זו שבה יצא אז הספר. 
עברו ארבעים ואחת שנים, והשנה היא 1987. בעשרים ושבע שנים מתוך ארבעים ואחת השנים האלה כבר הייתי קשור להוצאת הספרים "עם עובד". ב1960 הוזמנתי לקבל עלי עבודות ל"ספרייה לעם". ראש ההוצאה היה אז משה שרת, לשעבר ראש ממשלת ישראל, ושר החוץ. הדרך מבּרל כצנלסון למשה שרת הייתה סלולה וברורה: מדובר קודם כל בעם - מי מאתנו אומר היום "ספרייה לעם" או "עם עובד" ושומע באמת את המילה "עם" (חוץ מלצורך הבדיחה הידועה)? אבל לראשונים שטבעו את השמות "עם עובד", ו"ספריה לעם", היה למילה משקל - כלשונו של ברל כצנלסון בהצהרת הכוונות שלו מדצמבר 1940: "מתכוון אני להוצאה לעם, ולא רק לשכבה מצומצמת." 1960 הייתה שנה של ציונות שפויה, של אידאליזם צח יותר, של ראיית צורך עליון בעשייה תרבותית ובהמשך טיפוחה של העברית לאחר העליות הגדולות של שנות החמישים. כללו של דבר, מדובר בחינוך העם. 
עד היום הזה, בזמן שמנסים לומר לנו שעבר זמנם של ערכים כאלה, אינני מתבייש להודות שבכל אות שאני כותב בעבודת העריכה והתרגום, בכל נקישה על המקלדת, אני רואה את עצמי עוסק גם בחינוך, מתוך הרגשה של שליחות. ובימים ההם של כניסת שנות השישים הייתה הרגשת השליחות הזאת מוחשית ממש בחללה של הוצאת "עם עובד", ופיעמה את חברי המערכת כולם. זו הייתה ההוצאה של ירוחם לוריא ז"ל, מרכז המערכת, ושל מורי ורבי וידידי העורך והמתרגם הגדול א"ד שפיר ז"ל, מעורכיה הראשונים של "ספרייה לעם", ושל ירמיהו צבי גורדון ז"ל, מגיה ראשי שקדן ובר-אוריין - ולא חלילה שפסקה הרגשת השליחות הזאת מיורשיהם הבאים אחריהם; גם בעצם ימינו אלה, כשגבר היסוד העסקי במפעל שלנו - וההכרח לא יגונה - אי אפשר שלא לראות גם מידה של אידאליזם במידת האחריות לתוכֶן ולצורת ההגשה בהוצאת "עם עובד". אלא שהשליחות אז הייתה ראשונית יותר, קנאית יותר - לכשתרצו, תמימה יותר, מפוכחת פחות. 
עברו אפוא ארבעים ואחת שנים והשנה היא 1987, ואנחנו יושבים בישיבת מערכת בהוצאת ספרים עם עובד, רחוב מזא"ה 22, תל אביב 65213 - עד היום הזה, חמש שנים לאחר שפרשתי מעבודתי ב"עם עובד", המען הזה מתדקלם אצלי אוטומטית מרוב המשלוחים ששלחתי ל"עם עובד" מביתי בירושלים, שבו עשיתי את רוב עבודתי להוצאה. חביב היה עלי יום של ישיבת מערכת בתל-אביב, מפני שיום כזה היה לי מין יום חופש, או חצי יום חופש. "עם עובד" החביבה הזאת הייתה מטילה עלי בדרך כלל עבודות קשות, ובעבודה הקדחתנית הזאת תלויה עליך תמיד חרב של מועד אחרון, ואתה קרוע בין ההכרח לעשות את העבודה הטובה ביותר, ובין הצורך לעשות אותה מהר ככל האפשר - ולא תיתכן כאן כל פשרה, בשום פנים אינך יכול לומר לעצמך, אז שתהיה עבודה פחות טובה, כי פירוש הדבר שאינך עושה את העבודה, פשוטו כמשמעו; ואם היו ימים שעוד הייתה אולי ל"עם עובד" איזו קרן שפע סמויה או גלויה, הנה ככל שנסתתמו מעיינות הישועה והיינו לחי נושא את עצמו, ככל שהיינו מגוף הסתדרותי לעסק לכל דבר מן הבחינה הכלכלית, כן התחזקה גם ההרגשה שלא ברוח בלבד הדברים אמורים אלא גם בענייני הגשמיות, בלחם, בפרנסה, במשכורות, וצריך גם לייצר ולמכור בעולם של תחרות. בתנאים האלה אתה הוא העריץ הנוגשׂ בעצמך יותר מכל אדם אחר. לאחר שפרשתי מעבודתי שאלה אותי פעם אחת בתיה מישור, המזכירה המסורה של המערכת, איך זה להיות בפנסיה; אמרתי לה שהיום כששולחים אותי בבית באמצע העבודה לרדת לרגע למכולת להביא משהו, היום אני עושה זאת בלי רגשי אשמה. לכן הייתה לי ישיבה כזאת בתל אביב כמין חגיגה קטנה - אנוח גם אני מעמלי הקלוקל, אם יורשה לי בבית הזה להיזקק ללשונו של ביאליק. 
והנה, באותה ישיבת מערכת התברר שקרתה תקלה: פלוני המתרגם לא ימציא לנו כתב יד של ספר במועד, וחסר ספר לסדרה השנתית של "ספרייה לעם". מה עושים? עורך הספרייה היה אז אברהם יבין, זה האיש שערך אותה יפה להפליא יותר מעשרים שנה, ועמד במעמסה הכבדה הזאת בצניעות מופלגת. ואני ניעור וננער פתאום מקהיון החושים המבורך שירד עלי, וממעמקים מתדפק ועולה לו רעיון, ויורשה לי שוב, לכבוד התכנסות זו בבית הזה, למצות את דברי שם בלשונו של ביאליק: "אַבְרֵמָלֶה ידידי," אני נעשֶה כאומר, אני כאילו אומר, "מָה הַהִתְעשְּׁתוּת וּמָה הַשְּׁטוּת? / וּמָה העֶשְׁתּוֹנוֹת וּמָה הָעַשְׁתּוּת? / הַדָּבָר פָּשׁוּט בְּתַכְלִית הַפַּשְׁטוּת: / הִנֵּה אִתָּנוּ פֹּה בהוצאה ספר סְגֻלָּה, / אֵין כָּמוֹהוּ לִיקָר בְתֵבֵל כֻּלָּהּ ,/ הָבָה נשבץ אותו בסדרה חֵלֶף הספר החסר ונִנָּצֵל! / הֲטֶרֶם תֵּדְעוּ מַה הוּא? הֲלֹא הוּא 'בית קרנובסקי'" - אם זה לא חרוז, זו עובדה. ואני מתלהב ומונה את מעלותיו של הספר ומפליג בשבחיו, בואו נוציא אותו מחדש, אני אומר, התרגום נפלא, תנו לי רק שבוע שבועיים, אני אומר, לליטוש קל, ניכּוש של כמה ארכאיזמים שיימָצאו מן הסתם, ויש לנו ספר. 
וחיש מהר השיגו ושלחו לי עותק ישן נושן של הספר עם חותמת "עבר חיטוי", ושמח וטוב לב אני פותח אותו ומעיין בו... ונפלה בי רוחי. שְאוֹל נָפָלָה. צריך להבין, ילדים בני עשר מבני דורי שלי, לפחות בבית הספר "תחכמוני" של ימיי שלי, עדיין רבו על התור לקרוא את "אהבת ציון" של אברהם מאפּוּ, ואף על פי שדיברו עברית ארץ ישראלית לכל דבר, לא הפריעה להם כלל הלשון המקראית ההיא. ילדים שיננו אז בעל פה פרקים שלמים מן התנ"ך, וקראו ספרים מן הקלסיקה העברית כמו "מסעות בנימין השלישי" של מנדלי, ומספרות העולם את "עלובי החיים", ואת "דוד קופרפילד", ואת "מגילת סן מיקלה" ושאר ספרים מקסימים, בעברית של הימים ההם. לימים נודע לי שרבים מהם ערך אריה סמיָטיצקי, העורך הגדול של "הוצאת אמנות", ועוד נודע לי שאותו י' אחירב, מתרגם הספר "זקני בית הספר בוִילְבּי" לסדרת "שחרות" של "עם עובד", אינו אלא סמיָטיצקי זה, הוא ולא אחר. כשקראתי אז את "חיי אדם", האוטוביוגרפיה של שלום עליכם, בתרגומו של ברקוביץ, כמה הבנתי ללבו כשסיפר על ההנאה העזה שהייתה לו כשקרא בילדותו, בגנבה ובהיחבא בעליית הגג, את "אהבת ציון", ספר "משכילי" אסור, וכמה שמחתי אז שהיום, בארץ ישראל, "פלשתינה (אַ"י)" כשמה הרשמי אז, יכולתי אני לקרוא אותו בגלוי ובהנאה לא פחותה. כללו של דבר, לילדים האלה לא הייתה עברית שהיא קשה או משונה ולא טבעית בעיניהם. ואולי משום כך התעוותה הפרספקטיבה לילד שנשאר בי ברובד ארכאולוגי מסוים של הנפש. 
בקיצור, אותם שבוע שבועיים שהבטחתי, נעשו לעיכוב של חודשיים וחצי ("ברוטו" – היום מותר לגלות שמפעם לפעם לא עמדתי בפיתוי וחזרתי ליום יומיים לתרגום "הרחק מהמון מתהולל" מאת תומס הרדי, גם הוא ל"ספרייה לעם", שהפסקתי אותו זמנית בגלל "בית קרנובסקי"). עורך ותיק ומנוסה שכמוני כבר היה צריך להיטיב לדעת ולא לקפוץ ולהבטיח הבטחות למערכת בלי לפחות הצצה מוקדמת בספר - ללמדנו את כוחה של חוויית נערוּת. התרגום של ליפסון עדיין היה יפה ומעשיר בעיני, ובעל ייחוד מובהק; בוודאי יימָצאו אוהבי עברית שיקראו אותו גם היום בהנאה. גם בדברי המקור שכתב ליפסון ניכר בעל סגנון מובהק של תלמיד חכם. תרגומו ל"פַּן" מאת קְנוּט הַמְסוֹן, משנת 1919, חביב עלי עד היום הזה. אבל בתרגום "בית קרנובסקי" אולי ביקש להתרחק ככל האפשר מזכרי מליצה מקראית, ונמצא ממשיך אפּיגוֹני במקצת של כותבים שהשתדלו לכתוב כאילו ברובד של לשון חכמים בלבד. אותו בן ארבע עשרה אולי ראה בזה חידוש מרענן. לא כן העורך והמתרגם שנהיה הנער לימים. עיון בעמודים אחדים הספיק לי כדי להיזכר פתאום שהעברית התבגרה בינתיים, ונהייתה לא רק עברית שבכתב אלא גם, אם אפשר לומר כן, עברית שבעל פה; לא רק עברית של העין אלא גם עברית שצריכה לעמוד גם במבחן האוזן. כמה פרקים שמתארים הווי יהודי של מזרח אירופה עדיין התנגנו בתרגומו של ליפסון בלבוש עברי שלא נָמַר ריחו ולא סרה חיוּתו, ונדרשה להם אפוא עריכה ביד קלה יותר. אבל ככל שהוציא המחבר זינגר את סיפורו אל העולם הגדול, אל ברלין ואל ניו יורק, שבהן מתרחשים רוב פרקי הספר, כן ניכרה יותר ישנותו של התרגום, ולא היה לי מנוס מלחדש אותו חידוש חרוץ יותר מששיערתי. בתוך כך נודע לי כי יוסף זינגר, בנו של המחבר, שהוא עצמו סופר, תרגם את ספרו של אביו תרגום מופת לאנגלית, מתוך עריכה ספרותית – מעיון בנוסח האב ובנוסח הבן אפשר לראות מה יכול עורך טוב להציע לסופר טוב. נעזרתי בתרגום הזה והכנסתי את השינויים של הבן לנוסח העברי המחודש של התרגום. לשמחתי זכה הספר להצלחה ולכמה הדפסות חדשות.  
מבחינתו של עורך ומתרגם, מזווית הראייה של העשייה הזאת, סיפורן של "עם עובד" ו"ספרייה לעם" הוא גם סיפור גלגוליה של העברית בהן עד היום הזה. כמו עורכים ומתרגמים אחרים אני יודע שהתרגום אין לו שיעור ואין לו סוף, ושהייתי יכול לחדש היום גם כמה מתרגומיי המוקדמים שלי עצמי, שאני, בן דור מַעבר שכמוני, עדיין לא הגעתי בהם לידי הכרה ברורה בין העושר שנשמר לי לטובתי מאותה קריאה של שנים ראשונות, ובין העושר שנשמר לי במקצת גם לרעתי. ועם זה אני יודע שעלי לברך את מזלי ברקיע על שנקרו לי על דרכי הסמיָטיצקים והליפסונים למיניהם, ועל העושר הזה שהעשירו אותי - איני יכול לצייר לי את מקומי ואת דרכי היום בלעדיהם. 
את ההווה ואת העתיד של שולחן העריכה של "ספרייה לעם" מייצגים בערב הזה הסופרות והסופרים והעורכות והעורכים היושבים פה אתנו היום. לכן ראיתי להביא כאן מעין הצצה לזיקתו של עורך ומתרגם ותיק לעבָרה של ההוצאה. כי האנשים ההם של ראשיתה של "עם עובד", ושל הסדרות שקדמו ל"ספרייה לעם", ראויים גם ראויים לכל התפעלות. והיום, במלאת שישים שנה למפעל היפה שלנו, ראוי לנו לזכור שעל כתפיה של העברית שלהם העברית של ימינו עומדת במרוץ השליחים של הדורות.